Smärre meddelanden. 



En sommar på Moen i Danmark. 



Som bekant hvilar hela Danmark utom Bornholm, såvcäl fast- 

 land som öar, på ett kritlager. Granitberg finnas öfver hufvud icke, 

 om ej på ett enda ställe vid Jyllands västkust och på Bornholm. 

 Här och där träder kritgrunden tydligt i dagen såsom vid Faxe på 

 Sjasllands ostkust och pa ön Moen — höga Moen. Vid det senare 

 stället stuj^a kalkklipporna nästan lodrätt i hafvet och bilda i öfver- 

 kanten, stundom loo meter öfver hafvet, en mängd fantastiska fi- 

 gurer, som erhållit olika namn, såsom »Sommerspiret», »Dronnings- 

 stolen», m. m., allt efter deras form. Hela kanten är bevuxen med 

 bok, omväxlande med yppiga, gräsbevuxna betesmarker och täta 

 snår af Hippophae, samt på norra sidan med granskog. Att denna 

 plats skall vara föremål för en liflig turisttrafik faller af sig själf, 

 och de arrendegårdar, som ligga på hoje Moen äro alla pensionat. 

 Turistströmmen utgöres mest af danskar och tyskar. 



Ett bland de behagligaste pensionaten är Liselund, beläget all- 

 deles invid hafvet och utgörande en äkta dansk gård med fyra 

 sammanbyggda torftäckta längor omkring en stor gårdsplan. Två 

 af dessa längor, öfvervuxna med vildvin och blåregn, med omkring 

 femtio rum, äro afsedda för turisterna, som i medeltal betala fyra 

 kronor om dagen för helpension. En särskild byggnad med ve- 

 randa utgör matsal. 



Genom en tät, härlig bokskog leder vägen ned till stranden, 

 förbi slottet, som bebos af Liselunds ägare, baron Rosencrantz, och 

 öfver en ganska backig och gropig terräng, danad af ett ras, dä 

 ett gammalt slottskapell sjönk i sjön. 



Floran är mycket rik, och särskildt upptaga orchidéerna ett afse- 

 värdt stort rum däri, såsom det ock höfves på kalkgrund. 



Vid min första orienterande vandring kunde jag dock icke 

 finna något särskildt beaktansvärdt — väl blommade en mängd 

 Sarothamnusbuskar å nämnda ras, bildande en vacker gul bakgrund 

 åt det blåa hafvet, väl gjorde här och där Aqvilegia och Endymion 

 sina blåa inlägg, väl bredde Ajuga reptans sina refvor i bokarnas 

 skugga — men ännu inga orchidéer. Emellertid fäste arrendatorn 

 min uppmärksamhet på en i närheten befintlig liten mosse, och 

 där, där växte i yppig blomsterprakt Orchis latifolia och angusti- 

 folia. En plansch i någon föregående årgång i »Fauna och Flora» 

 kan gifva en föreställning om denna betagande syn. 



