LINNÉS FÖRELÄSNINGAR ÖFVER DJURRIKET 1 87 



ta\sidor starka delen, som innehåller »Arc/iiatern Herr Caroli Lin- 

 nei Föreläsningar öf ver Diurriket " . Det är två manuskript, som följts; 

 det ena antagligen från 1748 öfver »Quadrupedia, Aves och Am- 

 phibia, det andra sFöreläsningar öfver Djur Riket Hålldne uti Up- 

 sala om wåren, åhr 1751 [Fiskar, Insekter] och Föreläsningar öfver 

 Djur Riket. Sjette Glassen, om Maskar, Snäckor och Coralhr. 

 Hålldne i Upsala Höst Terminen år 1752». Bokens sista del, om- 

 kring 250 sidor, lämnar de af utgifvaren bifogade förklaringarna till 

 den Linnéanska texten jämte en kort redogörelse för alla de många 

 auktorer Linné hänvisar till. 



Ehuru sålunda innehållande öfver 600 sidor är boken allt an- 

 nat än en tung, tröttsam lunta. Linné är aldrig tråkig, och det är 

 så många allmänna saker inlagda inom den naturvetenskapliga ra- 

 men, att hvad han säger om de olika djuren är fullt lika njutbart 

 för icke fackmän som för den specielle zoologen. Ja, i vissa fall 

 kanske ännu mer, ty det kan nog ej nekas till, att denne senare 

 stundom blir litet förbluffad öfver hvad den store mästaren lärde. 

 Man vill ju ha honom stående ej blott öfver samtiden utan äfven 

 om möjligt öfver nutiden, och man har svårt att finna sig i att han 

 i mångt och mycket ej kunnat skaka af sig de äldre tidemas zoolo- 

 giska begrepp. Man får då trösta sig med, att han i alla fall ren- 

 sat bort mycket ogräs. De legender han berättar tas ofta helt objek- 

 tivt och få stå för den citerade sagesmannens räkning. Då han ej själf 

 kunnat med fakta vederlägga dem, tas de med tills vidare, äfven 

 om han själf ej trodde så mycket på dem. Hans åhörare skulle 

 ju ha något att uträtta äfven de; dem och den följande forskningen 

 ålåg det att reda ut, hur mycket som var sannt i fablerna. 



Som kr}-dda till de flesta af Linnés i hög grad njutbara, saf- 

 tiga anrättningar komma sedan utgifvarens förklaringar och anmärk- 

 ningar öfver allt, där så behöfs. De äro som redan sidoantalet an- 

 tyder särdeles fullständiga, och här hittar zoologen en mängd för 

 vetenskapens olika grenar intressanta och värdefulla uppgifter. Det 

 är nog mången upplysning, som där är ny för honom och särskildt 

 den på dagordningen stående svåra frågan om synonymiken får i 

 många fall en välkommen kritisk utredning. 



Vill man i det stora rika förrådet välja några citat för att be- 

 lysa föreläsningamas natur, må man höra, hur Linné gör början 

 med att tala om oss själfva: 



»Genus i. Homo. Menniskan. 



Att menniskan är ett djur kan ingen neka, ty hon har hjerta. 

 hår, kiött, ben och ådrar, cenom hvilka blod och wätskor drifvas 



