FAUNA OCH FLORA 



art, hvilken häckar i klippbranter, och som jag därför till skill- 

 nad från den vanliga hussvalan vill beteckna som »klippsvalan». 

 Nedanstående kartskiss visar klippsvalans utbredning i vårt 

 land, sådan den för närvarande är känd. 



Sommaren 1907 häckade klippsvalan rätt talrikt i skiffer- 

 branter på nordsidan af fjället Pehkasuohna ej långt från 

 Kuokimmuodka. Boplatserna ligga rakt ofvan skogsgränsen. 

 Från Rautasjärvi, Abiskojokks kanjon och Kierona är den 

 redan omnämnd af Ekman (1907). År 1912 

 fanns den i riklig mängd på de båda sist- 

 nämnda lokalerna, efter Abiskojokk dock 

 måhända ej i fullt samma individantal 

 som under sommaren 1908. Äfven mellan 

 Torneträsk och Kurravaara torde klipp- 

 svalor förekomma. Zetterstedt omtalar 

 nämligen, att han under rodd öfver Ala- 

 järvi (en sjölik utvidgning af Torne älf) 

 iakttog, huru Hlrundo iirbica och Apiis 

 »gjorde sina cirklar i luften; troligtvis hade 

 de sina bon uppe bland klipporna, ty här 

 funnos för denna inkvartering hvarken hus 

 eller torn, byggda af människohänder».^ 

 I Lule lappmark äro klippsvalor an- 

 träffade i Nammats branter (Löwenhjelm), 

 Kartskiss visande kiippsva- p^ fy,-a fjäll efter Rapadalcn samt på 



lans utbredning i bverige. ^ -/ ^ 



Pelatjåkko i det inre af Sarekmassivet 

 (Ekman). Löwenhjelm omnämner, att H. urbica häckar i mängd 

 såväl vid hus och kyrkor »som ock i fjällbranter» i Ume, Pite 

 och Lule lappmarker. Bland fjäll, som han besökte under sin 

 färd år 1845, kunna nämnas Peljekaise och Istjakk i Pite samt 

 Alkavare i Lule lappmark. Särskildt berget Istjakk, hvilket af 

 Löwenhjelm's reskamrat, botanisten N. J. Andersson, skildras 

 såsom ägande »mot söder brant nedstupande sidor och öfverhän- 

 gande klippspetsar», torde vara lämpligt att hysa svalkolonier. 

 Under åren 1911 och 1913 fann jag klippsvalor i mängd 



Tornsvalan häckar i Lappland i ihåliga torrfuror. 



