Huru vi funno sidensvansarne. 



(Med 3 helsidesplanscher.) 



Af 



Paul Rosenius. 



ägniästare Edv. Wibeck, som jag i somras 



hade nöjet sällskapa med under några excur- 



sioner i Lappland och som i tjänsteärenden 



': befann sig däruppe före min ankomst, tillskref 



ä»J mig den 5 juni från Gellivare, att han dagen 



iPn.T.^*.'. i förut sett 8 sidensvansar. Den 9 juni befann 



jag mig tillsamman med honom på den plats — en half mil 

 öster om Gellivare — där han iakttagit fåglarne. Jag höll just 

 på att fotografera ett bo af gluttsnäppa på en rätt högt belä- 

 gen tallhed, då Wibeck gjorde mig uppmärksam på ett par 

 sidensvansar, som på föga mer än ett bösshålls afstånd slagit 

 till i toppen af en hög gran. De flögo snart nog sin väg och, 

 upptagna som vi voro med arbetet vid gluttboet, hunno vi 

 denna gång ej ägna något vidare intresse åt dem. Wibeck 

 hade den uppfattningen, att de ännu voro nätt och jämt parade, 

 enär han den 4 juni sett dem i flock, och vi begåfvo oss, i 

 enlighet med vår resplan, till Jukkasjärvi lappmark. På grund 

 af mycket ogynnsam väderlek, en påfallande fattigdom på få- 

 gel och befolkningens — särskildt den i Sevujärvi — ytterliga 

 okunnighet i naturalhistorien gaf oss denna färd högst obe- 

 tydlig valuta för mödorna. I hopp att kunna reparera oturen 

 foro vi till Sjaunjamyrlandet, väster om Linaelfs station, men äf- 

 ven här skulle våra drömmar om svan och gås och blåhök gäckas 

 på det obarmhärtigaste. Det blef ett deprimerande fiasko och 



Fauna och Flora 1913 Haft. 6. \n 



