246 FAUNA OCH FLORA 



vi trodde till sist ej mycket på att den sista chancen, siden- 

 svansarne, skulle bli lyckligare utnyttjad. 



Den 18 juni på aftonen sökte vi efter sidensvansarne i 

 den trakt, där Wibeck första gången iakttagit dem. Vi lämnade 

 Vittangivägen, klefvo öfver ett besvärligt, med vide uppfylldt 

 kärrdrag, svängde omkring sydändan af tjärnen Rytijaur och 

 kommo in på ett 1 kilometer bredt område mellan nämnda lång- 

 dragna tjärn och den parallellt med densamma rinnande Lina- 

 älf. Marken, som ligger omkring 300 meter högt, är utsväm- 

 madt, småkuperadt moränland med kärrdrag och småtjärnar 

 här och där i sänkorna, med yppig och artrik vegetation i när- 

 heten af rinnande vatten men mera fattig och hedartad å de 

 torrare platserna. 



På detta rikt med vatten omgifna och till dels småsum- 

 piga område var det vi förmodade att sidensvansarne möjligen 

 kunde ha sina boplatser. Med något afstånd från hvarandra 

 ströfvade vi härs och tvärs genom den glesa blandskogen, gamla 

 tallar och ofta i smågrupper samlade trögväxande granar, en 

 del lägre björkar och glest uppspirande unga barrträd. Vi 

 funno ett och annat gammalt trastbo uppe i granarna. Ett par 

 tre meter högt i en gran syntes en stjärtspets sticka upp ur 

 ett bo. Efter en skakning på trädet gick fågeln, en tallbit, för- 

 vånad upp, satte sig i trädet bredvid, såg sig om och reste 

 hjässfjädrarne i skrämseln. Han hade rufvade ägg. 



Vi drefvo vidare, och en stund förgick. Så står jag inför 

 en gran och ser ett bo så stort som en trasts, på en gren invid 

 stammen. Det är skumt, där det ligger, men jag ser en fågel- 

 stjärt sticka snedt upp vid kanten, och midt emot ser jag om- 

 sider ett hufvud. Jag vågar icke tro, att det är sidensvans, 

 men, medan jag stirrar på den oklara siluetten af fågelhufvu- 

 det, tycker jag mig kunna urskilja en mörk strimma genom 

 ögontrakten — så ha inte trastarne det och inte tallbiten. 

 Jag känner mig behärskad af en sällsam högtidsförnimmelse, 

 tillkallar min kamrat och ber honom titta på ett bo, jag fun- 

 nit. Hvad är det? frågar jag. Han spejar orörlig några ögon- 

 blick och svarar: det är sidensvans. Vi sågo på hvarandra, 



