248 FAUNA OCH FLORA 



lätet, den fina drillande hvisslingen. Det stämde inte med de 

 gamla berättelserna om sidensvansens undangömda och för- 

 stulna uppträdande på häckningsplatsen. 



Med anledning af dessa bofynd har jag funnit det vara af 

 intresse att rekapitulera vår kännedom om sidensvansens före- 

 komst som häckfågel inom våra landamären. Den första upp- 

 giften gafs af W. v. Wright som 1832 vid Kätkäsuando den 

 22 juni sköt en sidensvanshona med liggfläck och med lialf- 

 färdiga ägg och som föröfrigt vid samma tid funnit fågeln all- 

 män vid 67° och 68^ n. Br. längs fmska gränsen. De under- 

 rättelser, som lämnats herrarne v Seth och Löwenhjelm på 

 deras resor i Lappland 1842 och 1843, synas mindre tillförlit- 

 liga. Den klassiska utgångspunkten för vårt säkra vetande i 

 saken är A. Newtons redogörelse i The Ibis, 1861, för J. Wol- 

 leys erfarenheter från det finska området mellan Muonio och 

 Ounas älfvar. År 1856 hade, af Wolleys kunskapare, de första 

 äggen tagits dels i nämnda trakt dels också så långt söderut 

 som vid Ajos Saari vid Bottniska viken. År 1857 fick Wolley 

 själf, som den förste oolog hvilken beskärts denna upplefvelse, 

 se sidensvansbon i naturen. År 1858, det stora sidensvans- 

 året, under hvilket Wolley inköpte sina 666 ägg och en herr 

 Keitel från Berlin, som vistats »vid Muonioälfven», hade erhållit 

 ett tjugotal, hade ett annat själfständigt och intressant fynd 

 gjorts af Mr. H. E. Dresser med sällskap. På den 4 svenska 

 mil utanför Uleåborgs hamn belägna, skogbevuxna Sandön hade 

 de den 3 juli funnit ett bo med fullvuxna ungar. 



Nedanstående uppgifter må visa fördelningen af de bofynd 

 efter år 1858, som det lyckats mig att .sammanföra. 



1859 synes sidensvansen hafva varit relativt fåtalig i Muo- 

 nioniska- och Kittilädistrikten. Samma år erhöll Riksmuseum 

 en fågel i nästdräkt från Jämtland. 



1860 var fågeln åter mera talrik i nyssnämnda trakter. 

 1866 påträffades 5 bon i Muonioniska-trakten och under 



