HURU VI FUNNO SIDF.NSVANSARNE 25 T 



redt. Möjligen står den i samband med mindre manspillan 

 under fågelns vinterfärder före de »stora» åren. Eller beror 

 den måhända på periodiskt rikare tillgång på den insektnäring 

 sidensvansarne söka? I hvarje fall tyckas deras häckningsom- 

 råden vara underkastade vissa egendomliga förskjutningar. In- 

 tressant är i detta hänseende den öfversikt, som lämnats af 

 forstmästaren J. Montell i Finsk jakttidning, år 1910. Under 

 de 7 år närmast före 1910 som Montell i egenskap af vaken 

 ornitholog genomströfvat Muonio, Enontekis och nordvästra 

 Kittilä-områdena, de gamlai sidensvanshäckningens annaler klas- 

 siska markerna, har han aldrig sett en enda sidensvans, och, 

 såvidt han kunnat utröna det, har fågeln icke heller af befolk 

 ningen därstädes iakttagits sedan början af 1890-talet. Men 

 i stället iakttogs fågeln från och med 1892 talrikare än nå- 

 gonsin i mellersta och södra Österbotten, i östra Karelen och 

 i Enaredistriktet. Sidensvansarne skulle sålunda ha utvand- 

 rat från de västliga delarne af finska Lappland och i stället 

 dragit sig åt söder, öster och nordost. Denna uppfattning 

 skulle harmoniera med de af A. B. Wessel och H. Schaan- 

 ning lämnade uppgifterna från Sydvarangertrakten, hvilken ju 

 åt nordost följer bortom Enare, enligt hvilka sidensvansen, 

 förut mycket sällsynt i detta område, visat sig där relativt 

 talrik ett par gånger på 1890-talet och flera gånger under det 

 följande decenniet. 



Spörsmålet om sidensvansens vandringar befinner sig ännu 

 i det stora hela i frågeställningens tecken och bjuder ännu på få 

 och oordnade fakta. Det hör på grund af svårtillgängligheten 

 af de landamären det gäller och fåtaligheten af pålitliga iakt- 

 tagare till de mera svårlösta. Men det bör vara intressant nog 

 att kunna locka Skandinaviens ornithologer till ett fruktbrin- 

 gande samarbete. 



