258 FAUNA OCH FLORA 



4. Polarhare. Förekom rätt ymnigt öfver hela området, 

 åtminstone af lösningen att döma. Under vår vistelse förekom 

 haren nästan aldrig nere i låglandet, utan visade sig först, då 

 man kommit upp bland snöfält och drifvor i högfjället (500 — 

 1000 m.), men då också regelbundet. Särskildt i fjällen rundt 

 Harsjön — inde nomen — var han vanlig. De flesta ex. voro 

 rent hvita med ytterst litet svart på öronen, några dock med 

 tydlig blågrå dragning på ryggen. De voro tämligen skygga 

 och svåra att få i hagelhåll, måste därför i allmänhet skjutas 

 med studsare. Haren betade liksom vår nattetid och höll dag- 

 lega på vanligt vis, äfven då nätterna voro ljusa (början af juli). 

 De tyckas mycket stationära och följer man dem försiktigt, 

 kan man länge och väl behålla dem i sikte, ty uppstötta sätta 

 de visserligen först af som pilar, men stanna i regeln efter 

 200—300 m., ofta mindre och antingen trycka eller småguppa 

 betande och spejande mellan stenblocken. Tryckande hare är 

 äfven på barmark så godt som omöjlig att upptäcka på några 

 meters afstånd, då han absolut liknar de öfverallt vanliga kvarts- 

 och euritblocken. 



Som hararne småbukta inom ett område om högst 500 

 m. i regeln, kunde man, om man haft tillgång till en långsamt 

 drifvande hund, ha fällt snart sagdt så många man velat. Es- 

 kimåerna ha ej begrepp om jakt med hund, fråga för öfrigt 

 föga efter haren, då renjakten lönar sig vida mer. 



Fåglar. 



/. Stenskvätta. Tämligen allmän både på låglandet och 

 till fjälls. 



2. Snösparf. Allmän uppe i fjället, sparsamt däremot i 

 dalarne (vida sparsammare än vid kusten). 



j. Lappsparf. Ymnigt öfverallt i dalarne. Hela områdets 

 karaktärsfågel. Bon med 3.gg (starkt rufvade) d. ^"/e, ",7 m. fl. 

 gånger. 



4. Grdsiska. Allmän i dalarne, i synnerhet Kitteldalen; 

 bon med ägg iakttogos flera gånger, sista gången så sent som 

 ^^/t. Boen, byggda af fjäder, grässtrån m. m., voro dels an- 



