270 FAUNA OCH FLORA 



dracariner (vattenkvalster), larver af trichopterer (nattsländor), 

 larver och nymfer af ephemerider (dagsländor) och plecopterer, 

 larver af skalbaggar och dipterer (framför allt myggor af en 

 mängd olika slag) samt åtskilliga mollusker (särskildt snäck- 

 djur) äfvensom några andra djurformer. Af dessa äro emel- 

 lertid blott ett fåtal undersökta beträffande rheotaktisk reak- 

 tion, nämligen i främsta rummet turbellarier af släktet Planaria, 

 dessutom sötvattenssnäckan Ancylus och larver af : knott» 

 (Melusina). Med dessa djur — och ett fåtal andra också — 

 har man nyligen anställt en del försök och vi skola nu se 

 till, huru man därvid gått tillväga och hvad man funnit. 



De första försök, som gjordes i denna riktning, gåfvo nega- 

 tiva resultat, och det uttalades t. o. m. den uppfattningen, att 

 någon verklig rheotaxis ej existerade. Man ansåg, att de djur, 

 man experimenterade med, ej synbart läto sig påverkas af 

 strömmen. En orientering konstaterades visserligen, men den 

 ansågs i stället bero på optiska och taktiska förhållanden och 

 således endast vara en skenrheotaxis», som ju själffallet ej 

 hade något att skaffa med den egentliga. Retningen inverkade, 

 menade man, genom ögat eller känselsinnet (beröringssinnet) 

 och föranledde på så sätt utlörandet af en rörelse i en bestämd 

 riktning. En verklig rheotaxis däremot skall orsakas af ström- 

 men själf. Det skall vara en orientering efter strömrikt- 

 ningen genom själfva strömmen. Och en sådan reaktion 

 kunde man till en början icke påvisa. 



För att bättre kunna föreställa oss huru man härvid tänkt 

 sig dessa tre olika fall, skola vi välja några exempel, som illu- 

 strera saken. Ett par biologer gjorde först försök med fiskar 

 (det var en art Gasterosteus, som man använde sig af). Där- 

 vid gjordes den iakttagelsen, att bländade fiskar ej på något 

 sätt reagera för strömmen. Under natten eller i fullständigt 

 mörker kunde heller ingen reaktion förmärkas, och man drog 

 däraf den slutsatsen, att i vanliga fall måste rörelsen vara be- 

 roende på heliotaxis, genom ljusets inverkan på ögats näthinna. 

 Man föreställde sig detta på följande sätt. Om fisken ett ögon- 

 blick drefs ned med strömmen, började den genast att simma 



