;72 



FAUNA OCH FLORA 



mellan förut omnämnd taktisk skenrheotaxis och egentlig rheo- 

 taxis ej behöfver vara så skarp; båda kunna medverka till dju- 

 rens orienteringsinställningar (liksom äfven optisk skenrheotaxis), 

 och det kanske ej alltid är så lätt att säga, hur mycket som 

 kommer på det ena och hur mycket på det andra irritamentets 

 konto. I hvarje fall har man ännu allt för litet studerat hit- 

 hörande fenomen. Om t. ex. en fisk simmar framåt mot ström- 

 men i närheten af bottnen, med hvilken han tidvis kommer i 

 beröring, så får ju än det ena, än det andra irritamentet till- 

 fälle att verka: i ena fallet är det ju en fast kropp, nämligen 

 bottenytan, som utlöser rörelsen, i andra fallet däremot en 

 vätska, nämligen vattenströmmen. Likheten är emellertid den, 

 att båda inverka på fiskens hudsinnesorgan. Åtminstone är 

 detta teoretiskt tänkbart. I alla händelser synes nog den förra 

 faktorn vara af underordnad vikt och betydelse, och beträf- 

 fande djur, hvilka krypa utefter bottnen, kan den sannolikt ej 

 alls komma i fråga. Vi skulle således i dessa fall vara be- 

 rättigade att antaga, att verklig rheotaxis förekommer. 



Redan under förra hälften af 1800-talet iakttog man att 

 planarier vandrade uppför de rinnande vattendragen. De för- 

 sök, som sedermera föranleddes af dessa och förnyade observa- 

 tioner ute i naturen, och som utförts af flera olika forskare, 

 ha i viss mån lämnat motsatta och stridiga resultat. Emeller- 

 tid synes de sist gjorda och sannolikt i större skala och med 

 större kritik och noggranhet utförda experimenten gifva vid 

 handen, att planarierna visa tydlig rheotaktisk reaktion. Vid 

 dessa försök har man så mycket som möjligt sökt upphäfva 

 alla störande inflytelser, som kunna tänkas inverka på resul- 

 taten, och flera kontrollförsök ha också anställts. Dels ha pla- 

 narier införts i glasrör, genom hvilka letts en vattenström af 

 reglerbar styrka, dels har man också placerat djuren på glas- 

 skifvor, hvilka öfverspolats med en konstant vattenström, kom- 

 mande från ett visst bestämdt håll. I de flesta fall ha försöken 

 otvetydigt ådagalagt, att djuren vandra mot strömriktningen, 

 ofta med ganska stor hastighet. Utslaget har alltid varit tyd- 

 ligare ju starkare strömmen varit (intill en viss gräns). Ex- 



