CHARLES RICHHTS UPPTÄCKT AF ANATYLAXIEN 



- / 3 



tillräcklig att skänka okänslighet för nästa smittympning. Uilt- 

 insprutningarna få däremot ofta förnyas, och de därvid använda 

 doserna stegras för ernåendet af giftskydd. 



Under de talrika, i alla länder utförda immuniseringarna 

 för vinnande af olika skyddsämnen till praktisk användning i 

 medicinen har man i ett par fall mött verkningar af giftinsprut- 

 ningar, hvilka verkningar icke kunnat inpassas i den allmänna 

 regeln om minskad känslighet. Sålunda erfor Robekt Koch 

 under sin sträfvan att finna ett ympmedel mot tuberkulos, att 

 det af honom framställda tuberkulinet verkade t. o. m. starkare 

 vid injektion på förut tuberkulösa individer än vid injektion på 

 friska. Och v. Behrincj iakttog, att i vissa sällsynta fall kunde 

 en häst, som redan länge varit okänslig för t. o. m. mycket 

 stora doser difterigift, insprutadt för vinnande af difteriserum, 

 alldeles oväntadt duka under för en ny giftdos, som icke var 

 större än de förut länge använda doserna och som fördrogos 

 utan någon som helst skada af öfriga på samma sätt och med 

 samma gift behandlade hästar i samma stall. Äfven Richet, 

 som jämte sin medarbetare Héricourt hade funnit att blod- 

 serum från ål var giftigt för hundar, iakttog ytterligare, att 

 detta serum verkade starkare giftigt vid en andra eller tredje 

 insprutning än vid den första insprutningen. 



Dessa fall af ökad i st. f. minskad känslighet betraktades 

 emellertid såsom tillfälliga undantag. Man tänkte sig denna 

 ökade känslighet bero antingen däraf, att giftet vid den för- 

 nyade tillförseln summerade sig till förut befintligt gift i orga- 

 nismen och därför verkade starkare (Koch, Richet), eller så 

 att vissa individer voro tillfälligt, paradoxalt öfverkänsliga, 

 bildlikt sagdt öfverkänsliga genom ett slags öfveransträngning 

 vid de upprepade giftbehandlingarna (Behring). 



Giftöfverkänslighetsproblemet höjdes emellertid genom 

 Richet till ett annat plan. 



Det första arbetet häröfver offentliggjorde Richet jämte 

 sin medarbetare Portier år 1902. Senare har Richet ensam 

 i en serie arbeten, sammanfattade i monografien L'Anaphylaxie 

 år 1912, befäst och vidgat denna upptäckt. 



