278 FAUNA OCH FLORA 



Mest studerad af anafylaktiserande ämnen är blodserum- 

 ägghvitan. Närmaste anledningen härtill var en iakttagelse af 

 den franske läkaren Calmette Under sin vistelse i Oporto vid 

 pestepidemien därstädes 1899 i och för studier af pesten inspru- 

 tade Calmette och hans medarbetare Salimbeni på sig själfva 

 till skydd pestserum i repeterade doser. Efter tredje injektionen 

 blefvo båda dessa läkare betydligt illamående, under det att 

 andra personer, som behandlades med samma serum blott en 

 gång, likasom också de själfva vid första insprutningen, icke 

 på något sätt mådde illa af seruminsprutningen. Det af Cal- 

 mette använda pestserum var framställdt medelst immunise- 

 ring af häst. Detta fenomen af öfverkänslighet för hästserum 

 liknade i öfrigt den redan förr iakttagna öfverkänsligheten för 

 förnyade insprutningar af difteriserum (äfvenledes hästserum) 

 och föranledde den franske läkaren Arthus, som erhöll invit 

 därtill af Calmette, att pröfva verkan af repeterade insprutnin- 

 gar af normalt hästserum, alltså af serum af icke immuniserade 

 hästar. 1903, d. v. s. året efter Richets upptäckt af anafylaxien, 

 kunde Arthus också visa, och den s. k. serumsjukan. efter in- 

 sprutningen af difteri- och pestserum o. a. sera, var ett ana- 

 fylaktiskt fenomen. Denna upptäckt var synnerligen viktig och 

 vidgade på ett utomordentligt sätt området för Richets tidigare 

 grundläggande upptäckt. 



Med upptäckten af anafylaxien har börjats en för sjuk- 

 domsläran viktig forskning angående de s. k. idiosynkrasierna. 

 Somliga individer äro, som bekant känsliga för vissa födo- och 

 njutningsämnen på det sätt, att de blifva illamående af desamma, 

 under det att människor i allmänhet äro oberörda af samma 

 ämnen. Sålunda bekommer bl. a. pollenägghvitan i gräsets 

 pollenkorn flertalet människor ingenting, ett fåtal få däremot hö- 

 feber. Andra tåla icke smultron utan att däraf må illa, m. fl. ex. 

 Ej sällsynt är mångas känslighet för vissa medikament. Medi- 

 kament, som i allmänhet verkar välgörande, fördrages ej ens 

 af en annan. Bland alla dessa slags idiosynkrasier äro idiosyn- 

 krasierna mot artfrämmande ägghvita de mest intressanta. Det 

 synes ej oantagligt, att dessa ägghviteidiosynkrasier äro ana- 



