35 



hufvudmassan af stenkolsperiodens supponerade ormbunkar 

 kunde hänföras. Det är tydligt, att dessa släktnamn äro 

 provisoriska, de användas blott så länge, tills man genom 

 fynd af sporgömmen eller pa annat sätt lyckas bestämma det 

 på säkrare karaktärer grundade släkte, till hvilket en art de- 

 finitivt bör hänföras. En stor mängd af de till Pecopteris och 

 Sphenopteris föi"da arterna ha sålunda i den mån, som fertila 

 exemplar blifvit funna, kunnat utbytas och föras till andra 

 släkten. Då de fyra förstnämnda släktena i det följande ofta 

 nämnas, torde det vara lämpligt att redan nu framhålla, att 

 småbladen hos Sphenopteris-typen {Tig. 7) äro små och ofta 

 delade i vigglika eller smala flikar; att blad af P^<:o/)/é'r/5-typen 

 (fig. 8) erinra om bladen af träjonet, ehuru småflikarna sällan 

 äro tandade; att blad af Neuropteris-typQn (fig. 9) erinra om 

 bladen af kungsbräknet. samt att blad af A lethopter is-ty pen 

 (fig. 10) äro snarlika bladen af örnbräknet. Bladen af de 

 båda sistnämnda släktenas arter voro stundom mycket stora, 

 med en längd (inberäknadt skaftet) af 6 — 10 meter, medan 

 bladstjälkarna vid basen kunde nå en genomskärning af ända 

 till en tredjedels meter. 



Såsom nyss nämndes, har man så småningom kunnat 

 utbryta och till särskilda släkten hänföra en del arter af de 

 provisoriska släktena Pecopteris cch Spheimpteris, sedan exem- 

 plar med sporgömmen, hvilka tillåtit en närmare bestämning, 

 blifvit funna. Hos andra arter af nämnda släkten har man 

 däremot aldrig iakttagit sådana, men än märkligare har det 

 synts vara, att detsamma är förhållandet med alla hittills 

 kända arter af släktena Neiiropteris, Ålethopteris, Odonto- 

 pteris, Lonchopteris o. a. Fastän man under tre fjärdedels 

 sekel studerat tusenden och åter tusenden af dessa släktens 

 vid somliga kolgrufvor i Tyskland, Frankrike, England och 

 Amerika mycket allmänna och väl bevarade blad, har icke 

 ett enda exemplar med sporgömmen blifvit funnet. Denna 

 påfallande omständighet föranledde på sin tid (1883) öster- 

 rikaren D. Stur att uttala den förmodan, att sagda släkten 



