(^1 



likstälkhi iiird de r)!!!^;^! Mnaclckii" clUr celler, hvaraf denna 

 värld är upphyggd. Likasom saikoddjiiieii tVuHyttas de an- 

 tingen passivt, i det de lata sig drifvas af blodströmmen i 

 adersystemet, eller aktivt, da de med hjälp af sina pseudopo- 

 dier genomvandra kroppens organ och väfnader, hvaraf nam- 

 net vandringsceller. De intaga sin näring pa samma sätt som 

 sarkoddjuren och angripa och förtära ej blott främmande ämnen 

 såsom bakterier m. m., utan äfven sädana väfnader och celler 

 inom den kropp de tillhöra, som af en eller annan orsak för- 

 svagats eller äro döende; häraf hafva de också benämnts 

 phagocyter, det vill säga ätande celler. Slutligen, såsom af 

 det följande skall framgå, hafva vandringscellerna i likhet med 

 sarkoddjuren förmågan att under vissa förhållanden ur det 

 omgifvande mediet upptaga kalksalter och uppbygga ett skelett, 

 som visserhgen ej synes vara dem själfva tilh nytta, men som 

 är af så mycket större betydelse för den organiserade lilla 

 värld, i hvilken de lefva. 



Inom djurvärlden finnas få om ens några försöksdjur så 

 lämpade för ett ingående studium af vandringscellernas lif som 

 larverna eller ungarna till i våra haf lefvande sjöborrar, sjö- 

 stjärnor och andra tagghudingar. Dessa ungformer äro näm- 

 ligen så små och genomskinliga, att man utan synnerlig svå- 

 righet under mikroskopet kan iakttaga och följa vandrings- 

 cellernas beteende inuti dem, huru de bryta sig loss från det 

 primära cellförbandet och vandra in i larvens hålighet för att 

 där utföra vissa bestämda funktioner. Under utvecklingens 

 gång till fullfärdigt djur äro dessa larver underkastade en mängd 

 genomgripande förvandlingar eller så kallade metamorfoser. 

 Vid dessa förvandlingar ej blott utbyter larven sitt förra ka- 

 rakteristiska utseende mot ett annat, utan den förlorar också 

 flera viktiga organ, som varit till nytta under det föregående 

 utvecklingsskedet, men som numera blifva obrukbara och så- 

 lunda skadliga. Huru kan detta tillgå? 



Den bekante ryske zoologen och patologen Metschnikoff 

 (1883), som med förkärlek sökt lösning på dessa frågor hos 

 flera larver till tagghudingar, så kallade Auricularior och Bi- 



