8o 



ständigt färdigt byggnadsmaterial för att reparera skador i 

 väfnader och organ; hos t. ex. tagghudigarna förekomma de 

 förblödning och död på samma gång som de förhindra smärre 

 fiender att intränga i kroppshålan, dit de eljest skulle hafva 

 fritt tillträde att iitöfva sitt förstörelseverk. 



Slutligen, med förbigående af andra för djurorganismen 

 betydelsefulla egenskaper, som tillkomma vandringscellerna, vill 

 jag här endast fästa uppmärksamlieten \id ett par företeelser, 

 som likaledes under de sista åren utgjort föremål för under- 

 sökningar vid Kristinebergs zoologiska hafsstation och som ej 

 sakna ett visst intresse. 



Det har förut i förbigående omnämnts, att sarkoddjuren 

 äga förmågan att bilda skal eller skelett. Underkastade natu- 

 rens allmänna lagar för lifvet att efter fullgjordt arbete dö, hafva 

 djuren med sina skal eller skelett sjunkit till botten af hafvet, 

 i hvilket de lefvat, och genom att massvis hopas i lager pa 

 lager under en oändligt läng tidsföljd i väsentlig mån förändrat 

 stora sträckor af vår jord. Detta har sålunda åstadkommits 

 utan något aktivt ingripande från sarkoddjurens sida. Se vi 

 nu efter, hur det förhåller sig med vandringscellerna, som i så 

 mycket erinra om sarkoddjuren, skola vi finna, att äfven dessa 

 i många fall visa en benägenhet att bilda fasta beståndsdelar 

 eller stöd åt de kroppar, i hvilka de äro hänvisade att föra ett 

 jämförelsevis fritt, ehuru lagbundet lif. Men vandringscellerna 

 ingripa härvidlag på ett aktivt sätt. 



Hos människan och ryggradsdjuren uppbygges, såsom be- 

 kant, den fasta benstomme, som stöder kroppen, af celler på 

 det närmaste besläktade med vandringscellerna, och som bära 

 namnet benbildare eller osteoblaster. Dessa besitta sålunda 

 förmågan att frän den omgifvande kroppen upptaga och bear- 

 beta kalksalter samt afsätta dem till ett skelett. Huru cellerna 

 i fråga operera vid benbildningen hos de högre organiserade 

 varelserna, är emellertid ej möjligt att genom direkta iaktta- 

 gelser afgöra. För att erhålla någon föreställning härom får 

 man här, som i sa mänga andra fall, nöja sig med att söka 

 frågans lösning hos de ryggradslösa djuren. 



