8i 



Såsom f()rut tVaniliallits, äro tagghiidingarnas ungar oftast 

 mikroskopiskt små och genomskinliga. En tid svärma de i 

 stora massor vid eller under liafsytan för att fr)rst efter en 

 mängd egendomliga förvandlingar sjunka till botten och där 

 antaga det vuxna djurets form, t. ex. den af en sjöborre eller 

 sjöstjärna. En sådan larv eller ung-form lefver obehindradt 

 under dagar i en droppe hafsvatten, som på lämpligt sätt för- 

 hindras att afdunsta, och under mikroskopet kan man med 

 lätthet studera dess lifsyttringar samt cellernas verksamhet vid 

 skelettbildningen. Det är nämligen en känd sak, att larven 

 förvärfvar ett slags skelett, som efter hand antager en allt mer 

 komplicerad byggnad och som når sin högsta fulländning hos 

 den utbildade sjöborren och sjöstjärnan. 



Till en början saknas vandringsceller helt och hållet, och 

 larven liknar då till alla delar en liten blåsa eller säck, som 

 innesluter i sig en klar, genomskinlig vätska. Vid en viss tid- 

 punkt iakttaga vi, att några celler bryta sig lös från det cell- 

 förband, som utgör blåsans vägg, antaga den för vandrings- 

 cellerna egendomliga formen och rörelsen samt invandra i blå- 

 sans hålighet, hvarest de lägra sig just på de ställen, där 

 sedermera ett skelett börjar framträda. Allt flera vandrings- 

 celler sälla sig till dessa, förbinda sig med dem genom pseudo- 

 podierna och bilda ett slags plasmodium, i hvilket kalksalterna 

 börja afsättas, och som efter hand antager skelettdelarnes form. 

 Vi fmna sålunda, att vandringscellerna hos tagghudingarna, i 

 likhet med sarkoddjuren, äga förmågan att från omgifningen 

 upptaga salter och bilda ett skelett. Enda nämnvärda skillnaden 

 ligger däri, att skelettet hos sarkoddjuren är uppbyggdt i en 

 enda cell alldenstund sarkoddjuret själft är encelligt, under det 

 att skelettet hos tagghudingarna har uppstått inuti flera eller 

 många celler, som förenats till ett slags plasmodium. Men, 

 om vi under mikroskopet fortsätta våra studier af sjöborrelar- 

 vens utveckling, skola vi snart komma under fund med, att 

 dess vandringsceller också äro i stånd att utföra ett fullstän- 

 digt motsatt arbete, d. v. s. att nedbryta och förtära skelett- 

 delar. Det inträffar nämligen vid en viss period af larvens 



Fauna och Flora. 6 



