\kM 



Näsapan. 



Af E. L. 



fta hör man sägas, att aporna se ut som 

 J karrikatyrer af människor, men om ingen 

 |rtjj gäller detta i så hög grad som om näsapan 

 -|^ (Nasalis larvatus). Det är en rätt stor apa 

 *J med en kroppslängd af nära 75 centimeter 

 Äiiv^ÄÄnu^llM^ hos gamla hanar. Svansen är något kortare. 

 Rygg, sidor och hufvud äro roströda, undersida rostgul och lem- 

 mar grå. En stor fläck ofvan svansroten samt svansen själf, som 

 är försedd med en tofs i ändan, är nästan hvit. Håret på huf- 

 vudet och skägget vid kinderna och under hakan är ordnadt, 

 så att det nästan ser ut som en ovårdad peruk och »rättarkrans» 

 hos en rödhårig, ohyfsad människa, och på skuldrorna och öfre 

 delen af bröstet bildar det liksom en utbredd krage. Detta bi- 

 drager i sin mån till det karrikatyrliknande utseendet, men 

 mest af allt gör dock näsan. Denna kroppsdel är nämligen 

 mycket långt utskjutande eller nedhängande (se fig.) med ned- 

 åtriktade näsborrar, plattad på öfversidan med en längsfåra i 

 midten och bredare midtpå än vid basen. Hos de gamla blir 

 näsan så lång, att dess spets räcker nedanför hakan, men hos 

 de unga är den kort och har uppåt riktad spets. Ungarnes 

 utseende blir härigenom rent af löjeväckande. Den låga pan- 

 nan och de små ögonen förhöjer ej skönheten hos de vuxna 

 djuren. Halsen är kort och tjock samt kan blåsas upp med 

 tillhjälp af en mycket stor och vid strupsäck. Den långa 

 näsan stödes ej af ben utan blott af tunt brosk. Den är där- 

 för ganska slankig, och då den nått sin högsta utveckling hos 

 gamla djur, lär den hänga ned öfver munnen, så att den blir 

 till hinder vid ätandet. En resande naturforskare berättar ock. 



