lösa svärmsporer. I likhet med öfriga laminariacéer saknar 

 Macrocystis könliga fortplantningskroppar. 



De sidoskott, som följa närmast ofvan fortplantningsskot- 

 ten ha ett något annat utseende än dessa. Förgreningen blir 

 obetydlig och skaften börja ansvälla till 

 blåsor, som sträfva att hålla skotten sväf- 

 vande i vattnet, emedan en gas utvecklas 

 inuti blåsorna, bladen bli krusiga på ytan 

 och få starkare cilier i kanten, och små- 

 ningom komma vi öfver till de ogrenade 

 kortskotten, alla afskilda åt samma sida 

 och försedda med de välutvecklade päron- 

 formiga blåsor, som gifvit arten dess namn. 

 Alltjämt afskiljande dylika kortskott, som 

 under olika förhållanden sitta olika tätt, 

 vanligen med några få decimeters mellan- 

 rum, nå grenarne slutligen vattenytan och 

 växa sedan fram utefter denna. De blås- 

 bärande sterila bladen äro något mörkare 

 brungula än de nedersta. Deras utseende 

 och dimensioner äro under olika förhål- 

 lande mycket olika. Vanligen fmnes när- 

 mast intill hufvudstammen ett kort, trindt 

 skaftparti, som utvidgar sig till en blåsa 

 af cirka en decimeters längd hos ett ut- 

 vuxet blad; de längsta blåsor jag sett voro 

 betydligt öfver 2 decimeter. På blåsan 

 följer, vanligen skarpt afsatt från denna, 

 det tunna, krusiga bladet, Vj — 1 meter 

 långt, 1—4 decimeter bredt. (Se bild 28.) 

 Under tiden har äfven roten betydligt förändrats. Nya 

 grenar ha oupphörligt utväxt och upprepade gånger delat sig, 

 böjande sig ned rundt om det föremål, vid hvilket algen är 

 fästad. Hos äldre exemplar har rotmassan ett utseende af ett 

 fågelbo; endast de inre grenarna göra någon direkt nytta så- 

 som fasthållande, de öfriga omsluta endast i sin ordning dessa 



Fig. 28. Blad af Macro 

 cystis, forminskadt. 



