120 



Mus miisciiliis Linné 1758. 

 Husmusen. 



Evotomys^ riitiliis (Pallas) 1778. 



Rödsorken, rödbruna skogssorken, 

 ^yn. Mus nitiliis Pallas 1778. 



Arvicola nitilits Slndfa-all 1842. 

 Lcniimis nitilus Xn.ssox 1847. 

 HypiidiCiis riitilus H()LM(;re-n 1865. 



Evotomys glareoliis- (Schreber) 1792. 



Ängssorken, längsvansade skogssorken, 

 syn. Mus glareolus Schreber 1792. 



Arvicola glareola Kevserlinc. & Blasius 1840. 



>> glareolus Suxdevall 1842. 

 Lemmus glareolus Xn.ssox 1847. 

 Hypudaus glareolus H<)LM(;rkx 1S65, 

 Ezwtomys hereyuicus suecicus ]\Iillk.r 1900. 



' Släktet Evotomys utbröts 1874 af Coues fran andra sorkar för att inne- 

 sluta de rödryggade sorkarna med E. rutiliis som typ. 



- Den synnerligen inkrånglade synonymiken fr)r denna sorkart har nyligen 

 genomarbetats af Gerrit Miller (Proc. Acad. Se. Washington 1900), som dä 

 kommit till den slutsatsen, att namnet glareolus ej ursprungligen gafs åt ett djur 

 af denna art. Under denna förutsättning kasserar han det. Nästa namn y riparius 

 som af Yarrell 1832 gafs åt ängssorken kan ej heller användas, emedan Ord 

 redan 1825 brukat samma namn för en amerikansk sorkart. På liknande sätt 

 förhåller det sig med fulvus, som gafs 1828. Ar 1831 gaf Mehlis namnet her- 

 cynicus åt den tyska formen af ängssorken. Detta namn hereyuicus upptager 

 Miller såsom hufvud-artnamn, men då den svenska formen afviker frän den 

 tyska har han kallat var ängssork Evototnys hercynieus suecicus. Den norska 

 uppfattar han som en alldeles skild art och beskrifver den under namn af Evo- 

 tomys norvegicus. Den sistnämnda är str)rre än den form, som förekommer i 

 mellersta och södra Sverige. Däremot finnes i norra Sverige en från den syd- 

 svenska afvikande form, som är större än den sistnämnda såsom redan Sunde- 

 vall antydt på etiketter i RiksmuseunL Om denna större nordsvenska ras är 

 skild äfven från den norska, hvilket ännu ej är afgjordt, bör den betecknas med 

 rasnamnet sundevallii. Emellertid synes det ej förefinnas tillräcklig anledning 

 att kassera artnamnet glareolus. Det är baseradt på en atbildning hos Schreber, 

 hvilken är ganska dålig och af Miller uppfattas såsom föreställande en ung 

 Microtus agrestis. Denna tolkning är emellertid ej lycklig och godkännes ej af 

 andra framstående zoologer med stor sakkunskap pä detta speciella område såsoin 

 Barrett-Hamilton och Oldfield Thomas. De framhålla med rätta, att färgen 

 på S(:hreber's figur tydligen angifver en Evotomys och att äfvenledes svansens 

 längd gör det omöjligt att tyda figuren såsom föreställande M. agrestis. Om den 

 nu ej heller visar någon sa särdeles trogen bild af ängssorken, så bör man ta 

 hänsyn till den tidens ganska svaga afbildningskonst. Under sädana omständig- 

 heter och da så mänga naturforskare tydt S(;hreber's figur såsom en ängssork 



