mest extrema form smärre, halfklotformiga, ytterst fasta sådana, 

 ofta af nästan svart färg. Mera sparsamt förekommer G. fasci- 

 CLilaris C-Miill. och troligen än flera arter. Artbestämningen 

 försvåras af det förändrade skxk, hvari mossorna, tack vare 

 den säregna växtlokalen, liär uppträda. Härtill kommer, att 

 samtliga mossor på sandens centrala delar fortplanta sig ute- 

 slutande pa könlös, vegetativ väg. Pohlia annotina L. utveck- 

 lar väl perichaetialblad (och könsorgan?), men den sporbärande 

 generationen, fruktkapseln, kommer ej heller här till utveckling. 

 1 stället utväxa talrika äggrunda groddknoppar från stjälkens 

 mellersta del. De å samma lokaler, sandfältets östra, grunda 

 delar, växande Polytricha sätta däremot riklig »frukt». Sandens 

 fanerogama växter visa äfvenledes normal fruktsättning, hvad 

 en och kråkbärsris beträffar, kanske t. o. m. mer än medel- 

 måttig. 



Lafvarne, som ju i de flesta fall pläga på stenar och andra 

 ytterst karga växtplatser vara föregångare till all annan vege- 

 tation, synas ej trifvas pa Slättö-sand, ehuru de ej helt och 

 hållet saknas. Måhända hindras deras utveckling af flygsan- 

 den, ty i enruggarne kläda rikliga bladlafvar de för direkt 

 sandslipning skyddade stamdelarne. 



I sammanhang med sandfloran bör omnämnas, att tall- 

 skogens front mot sanden genom plantering af bergtall, 

 Pinus montana Mill., blifvit något framskjuten å fältets nord- 

 västra del. 



I hvad mån vegetationen påverkats af de å sandfältet 

 radande säregna yttre faktorerna har ej blifvit föremål för in- 

 gående undersökning. Vissa anpassningar, bekanta frän xero- 

 fyt vegetation i allmänhet — öknar, stepper, flygsandsfält etc. 

 — falla dock äfven här genast i ögonen, så dvärgvuxenhet, 

 tufbildning och bladens rödfärgning af anthocyan. Fanero- 

 gamernas såväl som markmossornas rotsystem visar sig vara 

 mycket starkt utveckladt, pa samma gång som växternas ofvan- 

 jordiska delar i allmänhet äro m.er eller mindre dvärgvuxna. 

 Detta gäller dock i mindre grad stamdelarna än bladen. Enens 

 och krakbärsrisets stammar äro ytterst fasta i veden och nå, 



