213 



kroppen. Af dessa, soni emellertid ieke tjänstgr)ra som gaiig- 

 ben, bildar det bakersta paret en tvågreiiad gaffel, som i hvila 

 är inslagen fiamat längs buken, under det den, när insekten 

 skall hoppa, sias nedåt och bakat och därigenom kastar upp 

 djuret högt i luften. I hvilläget fasthalles hoppgaffeln af ett 

 par hakar, som bildas af det mellersta bakkroppsbenparet. 

 Det främsta af bakkroppens benpar är likasom det mellersta 

 mycket förkrympt och står i samband med ett par tunnväggiga 

 blåsor, som kunna stjälpas ut och hållas utspända genom att 

 insekten i dem inpressar en del af sin kroppsvätska. Dessa 

 blåsor tjänstgöra säkerligen som s. k. blodgälar. F-lertalet 

 collemboler saknar nämligen öfriga insekters egendomliga and- 

 ningsorgan, trakéerna, och gasutbytet måste därför ske genom 

 själfva huden; det måste därför för hoppstjärtarna vara för- 

 månlighet, att i dessa blåsor kroppsvätskan, blodet, endast genom 

 en ytterst tunn hudhinna är skild från den omgifvande luften. 

 Men dessa blåsor ha också en annan mycket viktig uppgift. 

 När collembolerna genom hoppgaffelns tillbakaslående kastas 

 högt upp i luften, gäller det för dem att kunna snabbt och 

 säkert taga fäste vid det föremål, där de nedfalla. Härtill äro 

 deras små klor alltför svaga och olämpliga, och de behöfva 

 därför ett särskildt vidhäftningsorgan. Såsom sådant tjänst- 

 göra nu på ett ganska märkvärdigt sätt de nämnda blåsorna. 

 Från deras bas löper i bukens midtlinje framåt mellan ben- 

 paren och längs hufvudets undersida till munöppningen en fm 

 ränna; i denna rinner sakta en segflytande vätska från munnen, 

 där den afsöndrats från vissa spottkörtlar, bakåt till blåsorna, 

 som därigenom blifva klibbiga och ägnade att utgöra fasthäft- 

 ningsapparater för djuret. Man ser också, att dessa blåsor 

 äro bäst utbildade och längst utstjälpbara just hos de arter, 

 som föra det rörligaste lifvet och göra de djärfvaste sprången. 

 Bakkroppsbenparen hos hoppstjärtarna förete således ett 

 vackert exempel på den företeelse man kallar funktionsväxling, 

 och hvarmed menas, att organ, som ursprungligen uppstått och 

 utbildats för ett visst ändamål, under djurformernas utveckling 

 och omvandling till nya arter med afvikande lefnadssätt kunna 

 komma att användas till helt andra ändamål än de ursprungliga. 



