25' 



först tänkt förvara djuren i en trälada, men jägaren l.indgren 

 hittade på ett bättre sätt; lian timrade ihop en stor bur under 

 form af en iiuf eller låda utan botten och vidare nedtill, så 

 att väggarne lutade inåt. Dessas nedre del sträckte sig vid 

 pass en fot djupt i jorden, så att lämlarne ej skulle gräfva 

 sig ut, men i öfrigt var marken som bildade burens botten, 

 orörd, beväxt af blåbärsris, små en- och videtelningar o. s. v. 

 Burens tak utgjordes delvis af lösa bräder, som borttogos da 

 vädret var vackert, och som i rägn väder bildade godt skydd. 

 Lämlarna rörde aldrig blåbärsriset; af enens bark afska- 

 lades blott en del, något mera af videkvistar, som lades in i 

 buren. Det är dock möjligt, att de då voro svultna, ty sedan 

 de fått mera omtyckta födoämnen, brydde de sig ej om videt. 

 De åto nämligen hälst gräs och mossa. Af det gräs de er- 

 höllo åto de dels bladen, dels småaxen i vippan, och de voro 

 synnerligen förtjusta i småaxen af tuftåteln fAira caespitosa). 

 De blefvo snart ganska tama, och då jag räckte ned ett knippe 

 af sagda gräs, kunde de ställa sig på bakbenen för att taga 

 emot det. Småaxen åtos upp, men vippgrenarna lämnades 

 orörda. Lustigt var att iakttaga dem, då de erhållit ett knippe 

 gröna gräsblad, ty änden af ett blad fördes då med framtas- 

 sarne till munnen och gräset försvann i denna så hastigt, som 

 om det blifvit uppnystadt. Af ängssyra (Rwnex Acetosa) åto de 

 frukterna och något af stjälkens yttre lager, men, såvidt jag 

 iakttog det, icke bladen. Hjortron och blåbär rördes ej. Det 

 var dock en annan växt, som de åto med lika stor ifver som 

 axen af tuftåteln, och det var frisk vsigg- eller husmossa. När 

 jag på en gång gaf dem af båda slagen, kunde det hända, att 

 somliga af lämlarna föredrogo mossan, andra tuftåteln. Fingo 

 de enbart mossa, så åto alla däraf med ifver, ofta medan jag 

 ännu höll den i handen. Ett hemfördt prof af mossan är en- 

 ligt bestämning af D:r Hj. Möller, en alpin form af Hyloco- 

 mium prolifenim (L) Lindb., sålunda ej botanisternas egentliga 

 väggmossa, Hylocomiwn parietinum (= Hypnum Schreberi), 

 som den dock ofantligt liknar och som naturligtvis äfven före- 

 kommer i stor mängd och gifvetvis jämte andra närstående 



