253 



min uppinäiksamlict, heter det pa ett ställe (p. 18), att den 

 lefver uteslutande af växtämnen, »especially blades of grass 

 and its roots, and also, during tlie wintei", on tlie bark of 

 mountain willovvs (Sa/iA- lappouum, S. g/aiica, S. pliylicifolia, 

 etc.)^ och detta upprepas i kapitlet om födoämnen (p. 45), 

 där den skada djuren anställa pa gräsväxten särskildt fram- 

 hålles. Här bekräftas äfven, hvad redan Nilsson anfört om 

 deras beteende, när de under sina vandringar komma till hafre- 

 åkrar med ännu utestående skylar. Man satte, 1827, en tvär- 

 slå på sädeskrakarne, att kärfvarna ej skulle komma ned till 

 marken, men de (lämlarna) klättrade ändå upp på kraken och 

 sutto tätt som fåglar på kärfvarna» (Nilsson, 1. c. p. 379). 

 Detta harmonierar ju med deras förkärlek äfven för axen 

 af tuftåteln. 



CoLLETT nämner icke, att fjällämlarna lifnära sig af mossa, 

 och af de anförda författarna är Nilsson följaktligen den enda, 

 som lämnat denna fullt korrekta uppgift. Den omständigheten, 

 att lämlarna hufvudsakligen äta mossa, lafvar, och gräs samt 

 dessutom bark af vide synes icke tala för antagandet, att deras 

 vandringar skulle föranledas af brist på födoämnen, ty just 

 anförda växter — mossa, lafvar, gräs och vide — finnas ju till 

 snart sagdt obegränsad mängd, såväl där lämlarna lefva, som 

 i angränsande områden. Och vore det brist på föda, som 

 drifver dem åstad, då borde de väl stanna och sprida sig så 

 snart de kommit till områden, där föda är för handen, i stället 

 för att utan uppehåll tåga vidare. 



