det var i slutet af april manad 1905, varit pa en skogsförrätt- 

 ning (3ch gick och väntade på taget, som skulle föra mig till 

 Halmstad på eftermiddagen. Under det jag så gick på perron- 

 gen vid Vallberga station på västkustbanan, fästes min upp- 

 märksamhet på en skara råkor, som under ett gräsligt larm 

 kretsade af och an öfver Vallberga gårds björkpark. . För att 

 se hvad som stod på, begaf jag mig till stället och finner där 

 en fyra å fem pojkar sysselsatta med att på stegar uppklättra 

 i träden för att förstöra de där bosatta råkornas bon. Poj- 

 karne hade utlofvats några öre för h varje ägg eller unge, som 

 af dem ertappades, och det var tillräckligt för, att de skulle 

 göra sitt bästa. Medan jag åsåg deras vilda jakt, hade bortåt 

 ett hundratal ägg och ungar insamlats. Jag räknade boen i 

 den lilla parken och fann dem uppgå till flera hundrade, ibland 

 tre ä fyra i samma träd. 



Rörande orsaken till detta förföljande af fågeln skrifver 

 ägaren af marken i ett bref till mig: 



»Nekas kan icke, att det goda ha de haft med sig, att ge- 

 nom deras tillkomst blef trakten däromkring fullständigt be- 

 friad frän ollonborrar och jag har icke under flera år sett 

 några sädana. 



»Råkan är obestridligen en nyttig fågel, men på samma gång 

 ett skadedjur, beroende detta senare helt visst därpå, att deras 

 förökning är för stor och står icke i förhållande till tillgången 

 på deras egentliga föda, hvadan de tillgripa hvad de komma 

 öfver af annat slag.» 



Att råkan gjort stor nytta i Halland är således alldeles 

 säkert, ty sedan hon kom dit, har allt tal om ollonborrens 

 härjningar i stort försvunnit. 



Det område, där hon egentligen slagit sig ned, samman- , 

 faller med mullvadens utbredningsområde söder om Laholm 

 — de ha också, dessa båda djurslag, det gemensamt i deras 

 uppgift, att hålla ollonborren inom behöriga gränser. 



Hvad som emellertid är ledsamt med råkornas uppträdande, 

 är, att de samlas i så stora kolonier på en plats. Härigenom 

 göra de icke blott mycket väsen af sig genom det larm de 



