26 I 



grannskap, förfölja de dem ständigt ocli tillåta cj att de ens 

 sitta i triid närstående dem, däi- de liafva sitt bo. Därför ser 

 man numera sällan (>rr)rda skatbon \ id gardai'na ; de f()rstr)ras 

 hvarigenom skatan tvingas att sia sig ned i skogsdungar oeh 

 enstaka träd pa slätten, åäv hennes bon, som byggas medan 

 träden änmi stå ol()fvade, lätt upptäckas och fr)rst()ras af ägg- 

 samlande pojkai-. Skatan är ju egentligen en bygdens fågel 

 och kan hon ej där fa någon fristad, skall hon hafva svårt att 

 hälla sig uppe. 



Om än skatan ibland kan vara till foitret i trädgårdar 

 med bärfrukter och iöv småfåglar däv, sa gifves dock platser, 

 där förhållandena äro sådana, att hon ej kan göra någon skada 

 utan endast nytta, och det är vid de små gärdarne, torpen och 

 backstugorna på landet, som sakna egentliga trädgårder utan 

 blott äga några enstaka träd kring husen. Den nytta hon här 

 g()r, består däruti, att hon är en städse uppmärksam väktare 

 för gårdens höns gentemot höken. När denne nalkas, utstöter 

 skatan ett för hönsen välbekant varningsrop, hvarvid de veta 

 sätta sig i säkerhet, innan det är försent. 



iMen skatan är också en prydnad för landskapet; hennes 

 svarta och hvita färg tågar sig så bra ut det må vara pa bar 

 eller snöbetäckt mark. och hon är mången gäng ett sällskap 

 för den ensliga backstugusittaren, ett föremål att fängsla den 

 trötta blicken vid. Också är det just denne, som omhuldar 

 sina skator, han delar sin knappa kost med dem vintertiden, 

 då fågeln har svårt att själf sörja för sitt uppehälle, och han 

 vakar öfver, att ingen skall störa skatan, där hon valt sitt hem 

 i äppleträdet utanför hans fönster. Hade hon ej litat pa hans 

 skydd, hade hon säkert, hon, som många andra af hennes 

 samsläktingar, fått draga ut till vildmarken och där söka den 

 frid, som människan ej längre tyckes vilja unna henne. 



