t 



Carl Finnilä. 



Bland de många sorgebudskap, som på sista tiden så godt 

 som dagligen nått oss från Finland, kom nyligen ett som 

 direkt rörde denna tidskrift och dess läsekrets, ty det gällde 

 en av våra medarbetare. Detta bud malde, att Amanuensen 

 Carl Finnilä blifvit ett af offren i striden för hans fädernes- 

 lands frihet och lagbundna ordning. 



Han var svensk österbottning från Vasa. Det ligger en 

 klang häri, som minner om en kärnfrisk stams månghundra- 

 åriga kamp för frihet och rätt mot österns barbari. Hvar 

 skulle han naturforskaren, jägaren och friluftsmannen stå om 

 ej i första ledet bland sina ättebröder i denna kamp, som nu 

 ånyo blossat upp och tyvärr tagit sig vidrigare former än 

 någonsin. Han skyndade också därför från Hälsingfors för att 

 sluta sig till frihetskämparne i norra Finland, men hann aldrig 

 fram. I sällskap med en sin kamrat Amanuensen Karl Erik 

 Ehrström blef han öfverfallen på vägen af röda banditer, som 

 ryckte de båda obeväpnade unga männen ur släden och fegt 

 och nesligt sköto ned dem. — Deras och deras många andra 

 mördade landsmäns blod faller på en vansläktad tids feghet. — 

 Men den sak de ville strida för, frihet, rätt och kultur, får och 

 kan ej dö. 



Fil. kand. Carl Finnilä var vid sin död e. o. amanuens 

 vid universitetets zoologiska museum i Hälsingfors. Det för- 

 unnades honom ej att nå högre ålder än 26 år. Likväl hade 



