OM DJUPFAUNAN I SVENSKA INSJÖAR 1 i 5 



om också både Mysis och Chiridothea om vintern vandra upp 

 mot grundare .vatten och Pontoporeia, som Ekman påvisat, 

 ingalunda är inskränkt till djupet, utan äfven träffas på grun- 

 dare vatten, blott temperaturen är låg och bottenbeskaffenhe- 

 ten lämplig. 



I våra svenska insjöar finnes ytterligare en märlkräfta, som 

 låtit tala lika mycket om sig, som de två förut omnämnda, 

 nämligen Pallasea quadrispinosa. Redan Loven påvisade dess 

 förekomst i ett flertal af våra djupare insjöar. Han anför den 

 tillsamman med de öfriga maringlaciala relikterna och anser 

 arten som sådan. Denna åsikt har ej förblifvit oemotsagd. Ar- 

 ten visar visserligen i sin utbredning några likheter med de 

 maringlaciala relikternas, men äfven flera olikheter. Den träffas 

 visserligen ofta på djupt vatten, men sällan på det djupaste, i 

 Vättern t. ex. hufvudsakligen från 10 — 40 meter, ehuru den går 

 ned ända till 120. Vidare förekommer den t. o. m. under de 

 varmaste sommarmånaderna ända upp i litoralregionens öfre 

 delar, ofta på blott Va — 2 meters djup, i flera ej synnerligen 

 djupa sjöar. Den är således ej på långt när ett kallvattens- 

 djur i lika hög grad som de äkta relikterna. Vidare är af 

 synnerlig vikt att framhålla, att arten saknas i arktiska trak- 

 ter, där den ej heller har någon marin stamform. Hela släk- 

 tet Pallasea består f. ö. af sötvattensarter. Artens utbredning 

 och biologi kan således hvarken anses tala för marint eller 

 glacialt ursprung. Pallasea quadrispinosa är därför sannolikt 

 att anse som en art, hvars utbildning till sötvattensdjur är af 

 äldre datum än de maringlaciala relikternas, om också dess 

 nuvarande förekomst i viss mån reglerats genom yngre faktorer. 



Förut har redogjorts för Lovén's uppfattning af våra ma- 

 ringlaciala relikter. På Lovén's tid hade man ej kännedom 

 om några förekomster ofvan högsta marina gränsen. Han an- 

 såg därför helt naturligt, att alla de svenska sjöar, där dessa 

 relikter förekomma, blifvit direkt åtsnörda från det senglaciala 

 hafvet vid den följande landhöjningen. Om också senare un- 

 dersökningar, framför allt genom Ancylussjöns upptäckt, gifvit 

 vid handen, att förhållandena varit betydligt mer invecklade än 



