EN EGENDOMLIG HÖNSBASTARD 131 



helt bara och blott glest borstbesatta som hos hönsen, utan 

 med undantag af en alldeles naken fläck bakom ögat och en 

 dylik nedanför örat glest klädda med verkliga små fjädrar, 

 ehuru huden lyser fram emellan dem på de flesta ställen. 



Hvad som genast faller i ögonen är bastardens korta 

 tarser jämförda med såväl tamhönsens som deras vilda stam- 

 forms tarser. Hönsen ha långa tarser i sin egenskap af mark- 

 fåglar och löpare. Orren, som rätt mycket sitter i träd, har 

 däremot tämligen korta tarser och jämförelsevis långa tår för 

 att kunna gripa om grenarne, så att hos den tarsen är föga 

 längre än midttån utan klo. Hos bastarden är midttån 70 °ö 

 af tarsens längd och hos tamhöns omkring 60 %, men hos 

 vildhönsen, som äro än mera framstående löpare, blott 50 %, 

 alla måtten utan inräkning af klon, som ju kan vara mer eller 

 mindre sliten. På tarsens framsida ha hönsen ett par rader 

 större plåtar. Den yttre af dessa, som slutar vid yttertåns 

 bas, innehåller vanligen hos hönsen omkring 13 — 14 plåtar och 

 samma antal kan också räknas hos bastarden, ehuru de där 

 äro kortare. Störst äro de hos vildtuppen. På tarsens bak- 

 sida ha både vilda och tama höns en plåtrad, hvars nedersta 

 och minsta plåt sitter midt för sporren. Dessa plåtar äro 

 omkring 16 hos hönsen. Hos bastarden finnes äfven en dylik 

 rad men blott med 13 plåtar och delvis ej så skarpt marke- 

 rade. Baksidan af orrtuppens tärs är klädd af nästan jämn- 

 stora småplåtar, men möjligen kan man urskilja en rad af ett 

 tiotal något större plåtar. 



Mellantån täckes hos både vilda och tama höns på öfver- 

 sidan af en rad af omkring 17 tvärplåtar. Hos orrtuppen äro 

 dessa omkring 25 och hos bastarden omkring 19. 



På yttertån är motsvarande plåtantal resp. hos höns 15, 

 hos orre 17 och hos bastarden 16 — 17. 



Af de för orrfåglarne så karakteristiska fransarne på tårna 

 finnes hos bastarden ej ett spår. 



Fjädrarne på bakhufvudet äro smala och förlängda, dock 

 hvarken fullt så långa och ej heller så spetsiga som hos en 

 tupp. Fjädrarne på halsens sidor och rygg äro också för- 



