132 FAUNA OCH FLORA 



längda, så att den allmänna anordningen af dem påminner om 

 förhållandet hos tuppen. Fanet är också glesstråligt på fjä- 

 drarnes sidor, särskildt de partier, som äro såsom direkt arf 

 från Gallus guldkantade. Fjädrarnes längd är dock ej så stor 

 som hos en tupp, ej heller äro de på långt när så spetsiga 

 som hos en dylik. 



Äfven på ryggen och gumpen äro fjädrarne betydligt längre 

 än hos en orre, men rundade i spetsen. Likaså är fjäder- 

 dräkten på undersidan tämligen lång och lös som hos en höna 

 och olik orrens. 



Om man bortser från den abnorma förkrympningen af de 

 första handpennorna, är vingen i öfrigt hönslik med arm- och 

 handpennor ungefär lika långa. Stjärtpennorna räknades af 

 Sundevall till 18, d. v. s. lika många som hos orren, men ett 

 å två par mera än hos tuppen. Af dessa äro de fem yttre på 

 hvardera sidan bättre utvecklade, men de öfriga centrala ganska 

 svaga och veka samt korta. Stjärten förefaller därför, som 

 Sundevall påpekar, att vara djupt klufven. Om detta är ett 

 arf från orren eller en förkrympning analog till den, som visar 

 sig med afseende på handpennorna, är ej godt att säga. Det 

 är att märka, att, ehuru stjärten är, såsom Sundevall också 

 framhållit, nedhängande, så äro dock pennorna ställda på 

 sådant sätt, att stjärten blir takformig som hos hönsen (Gal- 

 lus) i olikhet med orren. 



Den violetta glansen på fjädrarne hos bastarden och som 

 liknar den hos rackelhanen, ses ej blott på de stora vingtäc- 

 karne, utan i tjänlig belysning också mycket bra på bakryggens 

 och öfvergumpens fjädrar samt äfven på en del skulderfjädrar 

 och de bakre af de förlängda fjädrarne från halsens sidor och 

 rv Sg> till och med i midten af sådana som äro kantade med 

 gulrödt (på skuldrorna) eller med brungult (halsens nedre del). 

 En liknande glans ehuru mycket svag kan också skönjas på 

 de mellersta stjärtfjädrarne. I vissa dagrar får man också 

 fram ett grönaktigt metallskimmer bland det violetta. 



Nu är det visserligen sant, att den violetta glansen mycket 

 liknar den hos rackelhanen, men det är ingalunda därmed 



