EN EGENDOMLIG HÖNSBASTARD I 33 



sagdt, att man får tillmäta den betydelsen af arf från orren 

 enbart för den skull. Tvärtom torde detta näppeligen kunna 

 ske i sådana fall, då glansen ifråga uppträder på sådana par- 

 tier, som hos orren (resp. rackelhanen) sakna metallglans. 

 Det:a är t. ex. fallet med glansen på de större vingtäckarne. 

 Däremot ha dessa fjädrar hos bankivatuppen, den vilda stam- 

 formen till våra tamhöns, en stark glans i grönt och violett. 

 Det är alltså tydligt, att bastardens glans på dessa fjädrar är 

 ett arf från Ga//«s-sidan. Däremot är det lika tydligt, att 

 glansen hos bastarden på bakryggens och gumpens fjädrar ej 

 kan vara arf från samma håll, ty vildtuppen är på dessa 

 kroppsdelar brunröd. Däremot har orren metallglans där- 

 sammastädes. Likaså är hönstuppens halsfjädrar gula och 

 röda, men hos orrtuppen äro de blåglänsande. Bastardens 

 därstädes något violettglänsande svarta fjädrar delvis med 

 brungula kanter skulle sålunda eventuellt kunna sägas ha arf 

 från båda hållen. 



En föga i ögonenfallande, men möjligen betydelsefull egen- 

 skap hos bastarden är, att en del af strupens och framhalsens 

 i öfrigf svarta fjädrar äro försedda med gråhvit spets. Orr- 

 tuppen har i vissa dräkter lite hvitt just där (mera hos vissa 

 raser än hos andra), och gallhöns i tuppdräkt visa ju som 

 bekant nästan alltid hvitt där. Dessa gråhvita spetsar torde 

 sålunda möjligen kunna räknas bland de bättre bevisen för 

 fågelns bastardnatur, hvilka ju eljest ej äro så alldeles skarpt 

 markerade. 



