OM BIPOLÄRA VÄXTER OCH DERAS VANDRINGAR 1 49 



löfmossor bipolär utbredning. Tio af dem äro på södra half- 

 klotet endast kända från Magellansländerna. En och annan af 

 dessa senare (exempelvis Bryum cirratum och Cinclidium sty- 

 gium) har möjligen samma invandringshistoria som ofvan upp- 

 räknade fanerogamer. 



Om Arnica alpina 1 undantages, spridas alla de nämnda 

 fanerogamerna regelbundet och i stor utsträckning af däggdjur 

 och (eller) fåglar på endozoisk väg, d. v. s. med exkremen- 

 terna. Carex microglochin och Triglochin palustre kunna där- 

 jämte fastna på förbipasserande djur och sålunda också kring- 

 föras epizoiskt. Det är denna i det allra närmaste enhetliga 

 spridningstyp hos bipolärerna, som först tilldrog sig min upp- 

 märksamhet och gaf uppslaget till föreliggande undersökning. 

 En annan egendomlighet hos flertalet af dessa växter är, att 

 de föredraga fuktiga växtplatser eller äro myr- eller vatten- 

 växter. De enda fåglar, som kunna tänkas ha medverkat vid 

 den långväga frötransporten genom tropikerna, äro nordameri- 

 kanska småvadare, hvilka öfvervintra i de skoglösa områdena 

 i sydligaste delarna af Sydamerika. Jag har förut i denna tid- 

 skrift (8, 9) redogjort för småvadarnas vegetabiliska födoämnen 

 och skall här ytterligare lämna några liknande uppgifter. 



Morkulla (Scolopax rusticola). 



i. Köpt i Uddevalla 3. 10. 1917. Muskelmagen: rester af en stekel; 

 tvenne 12—20 mm långa mångfotingar; ett 1 o-tal /////Ar-ringar; 11 hela och 

 rester af ungefär ett dussin sönderkrossade, bruna granbarr; en 4 mm lång, 

 död grenspets af Calluna; två 3 — 15 mm långa mossbitar; fint fördelade res- 

 ter af multnande växtdelar i spårs, mängd samt , 



Betitla alba: en frukt med skadade vingar (embryo friskt). 



Ji/?iiperits communis: ett 1,5 X 2 X 3 mm stort, svartnadt frö med för- 

 storat embryo (gammalt på marken liggande frö, som utan tvifvel inkom- 

 mit i magen tillfälligtvis). 



Tarmarna innehöllo endast amorfa massor. 



1 Enligt Skottsberg (Bot. Not. 1916 p. 241) är det troligt, att Erigeron 

 alpinits och uniflorus ej förekomma i Sydamerika, »wohl aber andere ende- 

 mische, nahe verwandte Formen», hvilket väl får tydas så, att de nämnda 

 boreala örterna vandrat in till Sydamerika och här gifvit upphof till nya 

 arter». Erig-eron-anema äga liksom A?-nica frukter, försedda med hår- 

 pensel. 



