OM BIPOLÄRA VÄXTER OCH DERAS VANDRINGAR I 55 



Mississippi. Det från iskanten strömmande smältvattnet fann 

 aflopp genom Mississippi, som då förde långt större vatten- 

 massor än nu Efter stränderna af denna ofantliga »jökelälf» 

 kunde arktiska och nordliga växtformer från tundrorna närmast 

 inlandsisen nå nära nog ända ned till deltat i Mexikanska 

 bukten. 



Huru förhållandena tedde sig i de högre liggande delarna 

 af pampas i nordvästra Argentina, är svårt att säga. Den 

 större nederbörden i Anderna och därmed sammanhängande 

 större utbredningen af glaciärer och snöfält torde emellertid 

 haft till följd, att från bergen kommande floder och bäckar 

 varit vattenrikare än nu hela året om. Af särskildt intresse 

 för vår undersökning är det afloppslösa centralbäckenet kring 

 Sierra de Cordoba och isynnerhet de delar däraf, som ligga 

 mellan denna isolerade bergshöjd och Anderna. Detta område 

 tänker jag mig ha utgjort ett spridningscentrum för talrika 

 bipolärer under istiden. I Anderna nordväst och väster här- 

 om ha också åtskilliga bipolärer sina längst åt norr framskjutna 

 växtplatser i Sydamerika, exempelvis Alopecurus alpinus v. 

 antar cticus, Carex capitata, Draba magellanica och Phleum 

 alpinum. 



Såsom vi längre fram skola se, har man alla skäl att an- 

 taga, att många bipolärer från Mississippis nedersta lopp un- 

 der istiden förts direkt till centralbäckenet kring Sierra de 

 Cordoba. De vadare, som medverkat vid denna långväga 

 spridning, få sökas bland följande arter, af hvilka de nio för- 

 sta i våra dagar häcka på »barren grounds», d. v. s. tundrorna 

 längs ishafskusten i norra Canada. Den väg, dessa småvadare 

 i stor utsträckning torde ha följt under istidens maximum, an- 

 tydes på kartskissen genom en streckad linje; på samma sätt 

 utmärkes äfven amerikanska ljungpiparens flyttningsväg från 

 Nya Skottland till Brittiska Guayana. 



Amerikanska ljungpiparen (Charadrius dominicus). Från häckplatserna 

 på »barren grounds» och norr därom liggande öar flyttar denna ljungpipare 

 åt söder och sydost till Labrador och vidare öfver S:t Lawrence-viken till 

 Nya Skottland. Härifrån går färden öfver Atlanten till Små Antillerna eller 

 direkt till nordöstra kusten af Sydamerika, där korta uppehåll göras, hvar- 



