GRAÄRLANS HÄCKNING VID SMALANDS TABERG 1 67 



åldrar tänkte jag utan vidare fortsätta min väg. Som jag dock 

 tagit för regel att aldrig lämna någon fågel obeaktad, framtog 

 jag min kikare, och döm om min glada öfverraskning, då de 

 goda Zeisslinserna gåfvo den präktigaste bild af en gråärla, 

 som satt med ryggen mot mig. Jag gick nu något närmare. 

 Fågeln satt dock fullkomligt oberörd af min närhet, så att jag 

 med kikarens hjälp på en 20 m. afstånd kunde noga syna och 

 beskrifva honom. Hufvudet ofvan, hals, skuldror och rygg 

 voro grå, öfvergumpen i midten gröngul åt sidorna klarare 

 gul. Stjärten, som verkade mycket lång, var mattsvart med 

 klart hvita sidokanter. Då jag efter en stund ytterligare närmade 

 mig, flög han utstötande ett par fina locktoner bort till en när- 

 stående al, där han på en kvist nära toppen satte sig med 

 framsidan mot mig alldeles som på beställning. Här tedde 

 han sig hänförande mot den mörka bakgrunden af det täta 

 löfverket. Förblef stilla sittande, blott då och då vändande på 

 hufvudet, öfver en kvarts timme, flitigt låtande höra sin an- 

 språkslösa sång. Hakan och strupen voro rent ebenholzsvarta 

 utan minsta ljusare inblandning, och detta svarta hade en skarp 

 horisontal gräns mot det gula, som började redan på halsens 

 öfversta del. Detta var olika mot hvad jag sett dels på skinn, 

 dels på bilder hos Friederick, i Nordens Fåglar båda uppl. samt 

 hos Sundevall, där dels det svarta går ända ned på kräfvan 

 samt slutar afrundadt. Hela öfriga undersidan gul. Uppe mot 

 den svarta strupen bildar detta gula en klar höggul ring som 

 i midten nedåt till stjärten öfvergår i gröngult, åt sidorna i 

 hvitgult. Någon gulare färg på undre stjärttäckaren kunde jag 

 ej uppfatta. Hela den hoplagda stjärtens undersida var silfver- 

 hvit, då de yttre pennorna täckte de mörka inre. Från alen 

 lyfte han och på utbredda vingar alldeles som en sjungande 

 trädpiplärka, fast tyst sväfvade han ned till marken och för- 

 svann bland växterna vid åkanten, där med all sannolikhet 

 honan låg och rufvade någonstans. Då jag under regnet ej 

 ville riskera någon olycka genom att störa henne, uppsköt jag 

 till ett annat besök att undersöka förhållandet. Om en stund 

 lyfte han igen och satte sig åter på telegraftråden, denna gång 

 vändande sidan mot mig. Hufvudets sidor visade sig vara 



