0RN1TH0L0GISKA NOTISER FR AN VÄNERN 1918 I 77 



bland starr helt lågt, och en liten ränna visade den väg fåg- 

 larna tagit. De enda öfriga inbyggarna på denna ö utgjordes 

 af tvenne par sädesärlor. Det nordligare St. Milskär(!) hade 

 något mera växtlighet, bl. a. växte där också rönnbuskar och 

 olvon samt delvis frodigt blåbärsris, på öns topp dock brändt 

 af torka och blåst. Sädesärlor voro de enda synliga fåglarna. 

 Resterna af en fisktärna här liksom af en skogsdufva på före- 

 gående skär visa, att roffåglar gärna förtära sitt byte ute på 

 öarna. På Svarta berget, ett mossklädt, men i öfrigt kalt skär 

 syntes en tom bale efter hafstrut. Flera exemplar af nämnda 

 fågelart visade sig i omgifningen. På det nordligare Ruskskär 

 växte några lindbuskar och ljung. Här hade också hafstrutar 

 sitt tillhåll liksom på närliggande smärre skär. Ända till 9 af 

 dessa ståtliga fåglar visade sig på en gång. Ett storlompar 

 hade haft bo äfven här. 



När vi sedan närmade oss Lurö hufvudön, visade sig åter 

 fiskmåsar liksom vid St. Eken och Läckö, under det att de 

 lämnat mera öppna fjärden åt de mäktiga hafstrutarna. 



Vid Lurö södra fyr funnos talrika hussvalebon. Uppe på 

 ön var det godt om kråkor, och stararna flögo skrikande kring 

 i flock med sina nyss flygga ungar. Fiskmåsar sutto på en 

 åker, hvarest en af Luröbönderna körde välten med en välfödd 

 oxe. Körtyget var af ganska säreget slag, ty det bestod af 

 en sele, och oxen styrdes med ett betsel i mun samt syntes 

 vara väl tillfreds härmed. Hans hållning var naturligtvis bättre, 

 än om han pressats under ett ok. Enligt ägarens utsago tillät 

 betslet oxen både att äta och idissla, så att denna körmetod 

 är kanske ej så oäfven. 



Strandskator äro hemma vid Lurö, och ej så få tofsvipor 

 sågos vid de låga stränderna. 



Då jag framhöll, att fågellifvet på skären syntes särdeles 

 fattigt, meddelade Luröbönderna, att det just i år verkligen var 

 mycket sämre än förr. De kunde dock ej förstå anledningen 

 härtill, ty de förnekade, att någon förföljelse ägt rum annat 

 än af skrakarna, hvilkas ägg de sade sig ha förstört. Då jag 

 frågade, hvarför skrakarna voro föremål för deras ovilja, gaf en 



I 2 — 18230. Fauna och flora 1918. Haft. 4. 



