2IO FAUNA OCH FLORA 



den förstnämnda cyclotis och den senare oxyotis. Kamerun- 

 elefantens öra är nämligen rundadt ovalt (ungefär som en half 

 ellips) och med den undre konturlinien nästan horisontal, så 

 att den nedanför öronöppningen nedhängande fliken är ganska 

 kort. Sudanelefanten har öron med en stor och lång, ned- 

 hängande spetsvinklig flik. Dessa skiljaktigheter äro redan 

 utpräglade i fosterstadiet, såsom jag år 1904 hade tillfälle att 

 konstatera vid beskrifning af ett elefantfoster från Kamerun 

 (nu utställdt i Riksmuseet). Den sydafrikanska elefanten, för 

 hvilken Cuviers namn capensis kan användas, har stora öron 

 af afrundadt fyrkantig form och en lång spetsig hängande flik. 

 Den elefant, som lefver i tyska Ostafrika, kallades af Matschie 

 E. knochenhaueri. Dess öron äro jämförelsevis små, något 

 triangulära och med en spetsig, nedhängande flik under öron- 

 öppningen. 



År 1907 togs samma fråga upp af den nu avlidne engelske 

 däggdjurskännaren Lydekker, som fortsatte rasuppdelningen 

 och sökte urskilja ytterligare en rad af geografiska underarter. 

 Några af dessa äro kanske tämligen svagt karakteriserade och 

 gå måhända alldeles i hvarandra. Det material, som behöfs 

 för att i kritiska fall klargöra en sådan sak som rasuppdelning 

 af elefanter, är ju ytterst svåranskaffligt och kan därför näppe- 

 ligen föreligga i tillräcklig mängd ens i form af jakttroféer 

 och fotografier, äfven i ett land med så många jägare som 

 England. En af de raser, som Lydekker uppställer, har han 

 kallat Elephas africanus cavendishi. Den är från trakterna 

 kring Rudolf-sjön och Gallalandet. Öronen hos denna elefant 

 sträcka sig, när de resas, ganska högt över hjässan och den 

 nedhängande fliken är lång. Men på samma gång äro öronen 

 breda, så att de mäta ungefär en meter från öronöppningen 

 och till bakre kanten. Till denna ras hör otvifvelaktigt en 

 elefant, som jag hade nöjet att få skjuta i Britiska Ostafrika 

 ett par dagsmarscher norr om floden Öfre Guaso Nyiro vid 

 en vattenplats, som kallas Njoro, den 18 febr. 1911. I det 

 gamla Riksmuseet fanns ej plats att ställa upp den, men nu 

 står den i det nya museets däggdjurssal färdigmonterad af 



