NÅGRA ORD OM AFRIKAS ELEFANTER 213 



bullret från deras matsmältningskanal, vi ej kunde se dem. 

 Det kan knappast tänkas ett landskap mera kontrasterande 

 mot detta än den gråa, bladlösa thornbushen norr om Guaso 

 Nyiro, där år kunna gå, utan att en regndroppe svalkar den 

 ökentorra marken, där ingen skugga finnes, och där solen glöd- 

 gar stenar ock klippor, så att man knappt kan ta i dem. Där 

 intet vatten finnes på många mil och det, som finnes i små 

 gropar, är starkt salthaltigt. Men äfven där trifdes elefanterna 

 och voro rätt talrika på vissa håll. När vi sedan vid ett an- 

 nat tillfälle kommo åter till Kenia och stego upp ofvanför 

 skogsgränsen omkring 12,000 fot, stodo där färska elefantspår, 

 ehuru temperaturen kvällar och morgnar höll sig omkring 

 nollpunkten. 



Elefanter hålla till i Ostafrika bland »elefantgräs», som 

 räcker högt öfver ryggen på dem, men synas vara lika bra 

 hemma på hälft ökenartad stepp med kort, sparsamt gräs. 

 De lefva i sumpmarker och i den stora västafrikanska ursko- 

 gen. De finnas eller ha funnits, innan människan utrotade 

 dem, i hvarje landskapstyp inom den äthiopiska regionens 

 fastlandsområde utom den rena öknen. Tack vare sina långa 

 och kraftiga ben är elefantens gång lidande, och på grund af 

 de elastiska trampdynorna rör han sig helt tyst. Hans styrka 

 och kroppstyngd sätter honom i stånd att hinderlöst passera 

 genom buskar och annan växtlighet, där en människa ej kan 

 komma fram. Hvad man dock ej skulle kunna ana är, att 

 elefanten kan klättra uppför branter med så stor skicklighet, 

 som han faktiskt gör. På Kenia såg jag en elefantväxel, som 

 gick uppför en så svår brant, att jag ej kunde komma uppför 

 på annat sätt än genom att gripa tag i trädrötter eller tel- 

 ningar och draga mig upp från det ena »trappsteget» till det 

 andra, som bildats af elefanternas tramp. Utför sandiga flod- 

 brinkar lär han komma ned helt enkelt genom att sätta sig 

 och åka på bakdelen. Elefanterna simma också väl och tycka 

 om att svalka sig med ett bad. De suga då upp vatten med 

 snabeln och spruta öfver sig. Äfven gyttja kastas upp på 

 ryggen och sidorna på samma sätt. Man kan sedan på träd- 



