NÅGRA ORD OM AFRIKAS ELEFANTER 217 



också snabeln, som möjliggjort elefantens höjande öfver den 

 genomsnittliga klöfdjursnivån. Alla jämförelser halta ju mer 

 eller mindre, men man känner sig nästan frestad att i detta 

 sammanhang jämföra elefanten med några andra djurkolosser, 

 som lefva i samma land som han, nämligen noshörningen och 

 flodhästen, hvilka ju båda äro elefanten så ofantligt under 

 lägsna i intelligens. Men de ha ej heller något sådant hjälp- 

 redskap som det nämnda. 



Snabeln är dock ej elefantens enda redskap, han kan 

 äfven använda betarne för flera olika ändamål. Han stöter 

 dem t. ex. mot barken af träd och ristar upp den, hvarefter 

 han med snabeln flänger af långa stycken och stoppar dem in 

 i munnen och tuggar dem. Smärre träd och buskar kunna 

 uppryckas eller afvridas med snabeln. Något större träd bräc- 

 ker han omkull genom att sätta pannan mot dem och pressa 

 på med hela sin kroppstyngd. Men han har också en annan 

 metod, nämligen att med betarne gräfva upp och bryta af röt- 

 terna och sålunda : rothugga» och störta kull trädet. Jag såg 

 flera gånger akasior , som på detta sätt brutits upp med röt- 

 terna. Rötter och rotknölar, som kunna tjäna till föda, påtas 

 upp ur jorden med betarnes hjälp. Vattengropar, där vattnet 

 börjar sina, kunna fördjupas med betarnes hjälp. På Kenia 

 såg jag, huru elefanterna med sina betar gräft i alkalihaltig 

 lera, som med sin salthaltiga smak af dem användes som sleke. 

 Ofta nyttja elefanterna den högra beten vid sina arbeten mera 

 än den vänstra, så att den förra är mera nött i spetsen. Vis- 

 serligen är elfenbenet starkt och betarne sålunda en mäktig 

 häfstång, men krafterna bakom äro också ansenliga, och det 

 händer, att hela beten eller ett stycke af spetsen brytes af. 

 En af våra negrer hittade en gång ett dylikt ganska stort 

 stycke afbrutet elfenben i thornbushen norr om Guaso Nyiro. 



Betarnes form och storlek är mycket olika hos olika ele- 

 fanter, till en viss grad åtminstone oberoende af rasen. Dock 

 sägas Somalielefanterna ha mindre betar än de ostafrikanska, 

 och hos de västafrikanska skogselefanterna äro betarne oftare 

 konvergerande mot spetsarna och proportionsvis smalare än 



