NÅGRA ORD OM AFRIKAS ELEFANTER 22 1 



under vägen. På ett ställe har han lagt snabeln omkring en 

 hel buske, vridit af den och stoppat den i mun. Aftuggade 

 pinnstumpar ligga sedan här och där vid sidan af spåret. 

 Rätt, som det är, har han vikit åt sidan från den inslagna 

 riktningen och gått fram till en gulbarkig akasia och slitit af 

 en armstjock gren, hvars bark sen tuggas af. Krossade trä- 

 bitar utgöra nu de odugliga lämningar, som falla ur munnen. 

 Sanseveria-pUintor (i Ostafrika oriktigt kallade »aloe») uppryc- 

 kas och tuggas för saftens skull samt utspottas sedan som 

 fiberbollar. De hårda nötterna af doumpalmen plockar han 

 också i sig, men de kunna ej krossas ens af en elefants väl- 

 diga tuggapparat, utan utgå hela med blott liksom affilad yta 

 med exkrementerna. Förmodligen bidraga elefanterna på detta 

 sätt tin_42almenias —spr+éning, enär nötterna, härigenom få en 

 riklig bädd att gro i. Nötternas yttersta skallager har en söt- 

 aktig liksom russinsmak, och det är nog detta, som lockar 

 elefanterna att förtära dem (liksom äfven en del gnagare ofta 

 ses ha pröfvat sina tänder på dem, utan att dock ha mäktat 

 mer än att skafva lite på ytan). Ibland behöfver man ej följa 

 elefantspåret på marken, man kan se de färska märkena på 

 träden efter afbrutna grenar eller afflängd bark. Ej så sällan 

 träffas stora högar af spillning, och de spårande negrerna sticka 

 in sina händer i den för att känna, om den är ljum och färsk, 

 och om elefanten sålunda kan väntas vara nära. Ofta nog 

 händer det dock, att elefanten gått så långt, att jägaren ej på 

 hela dagen hinner ifatt honom. Det är då ingen annan råd 

 än att börja om igen nästa dag, om elefanten ej fortsatt sin 

 vandring och styrt kosan till en annan trakt. 





