338 FAUNA OCH FLORA 



När förf. till slut framställer sina slutbetraktelser, framhäfver 

 han som ett af undersökningens hufvudmoment »anlagstypernas 

 kontinuitet», som han f. ö. säger i stort sedt »fullkomligt motsvarar 

 Aristoteles' tanke». Däremot tillbakavisar han med skärpa Weis- 

 manns teori om »groddplasmats kontinuitet» såsom felaktig, bl. a. 

 emedan denne forskare antog tillvaron i groddplasmat af ett slags 

 själfständiga anlagsenheter, hvilka af förf. förnekas. Han framhåller, 

 att anlagstypen är en »helhetskonstitution», som »betingar i analogi 

 med betydelsen av kemiskt-fysiska konstitutioner reaktionsnormen, 

 d. v. s. alla utvecklingsmöjligheter för den individ, som grundlagts 

 genom befruktningen». Dock tillägges, att »vid bildningen av 

 könsceller, troligen under reduktionsdelningen, försiggår normalt 

 separering och nykombination av anlagstypens element». Det är 

 tydligt, att dessa »element» äro bärare af vissa nedärfningsmöjlig- 

 heter, men ändock vill förf. ej höra talas om några »självständigt 

 levande smågroddar». Förhållandena äro naturligtvis ej så enkla, 

 som Weismann trodde, men han blir också hårdt behandlad, och 

 skillnaden mellan hans »smågroddar» och förf:s »element» är kanske 

 gjord större, än som behöfdes. 



Förf. framhåller såsom »uppenbart, att vissa ämnen måste vara 

 lokaliserade i kromosomerna, och att dessas kemiska beskaffenhet 

 spelar en väsentlig roll vid ärftlighetsfenomenen är i hög grad 

 sannolikt» — — — . Detta är utan tvivel en utomordentligt viktig 

 sak. Men under sådana omständigheter synes också en viss möj- 

 lighet lämnas öppen för att denna »kemiska beskaffenhet» skall 

 kunna röna inverkan af och undergå något slags förändring under 

 moderns resp. fadrens lifstid, och arfvet sålunda härigenom modi- 

 fieras. Faktiskt omtalar förf. själv åtminstone ett exempel (Towers 

 experiment med potatisskalbaggen) på, att genom inverkan av yttre 

 faktorer (i ifrågavarande fall värme) på moderdjuret en förändring 

 i afkommans utseende kan framkallas och t. o. m. detta förändrade 

 utseende bli ärftligt. Vi känna ännu så ytterst ringa om dessa 

 förhållanden, men det torde vara försiktigast att ej alldeles ställa 

 sig på en negativ ståndpunkt. För att någon utveckling skall ha 

 kunnat ske, och att så är fallet, torde väl näppeligen någon natur- 

 forskare förneka, måste ju äfven andra modifikationer af anlagstypen 

 ha ägt rum än de som orsakas af korsning med eller utan påföl- 

 jande ofullständiga klyfning. Förf. synes sätta sitt hopp i den 

 vägen till mutationerna, och han säger ärligen ifrån att »ännu har 

 ärftlighetsforskningen ej lämnat några större positiva bidrag till 

 uppbyggandet av en verkligt tidsenlig teori för evolutionen — den 

 fylogenetiska utvecklingen genom tiderna». Men mutationerna måste 

 också ha sin orsak. 



I sista kapitlet talar förf. om de rashygeniska strävandena och 

 påvisar de svårigheter, som äro förbundna härmed på samma gång 

 som han på ett sundt och nyttigt sätt kritiserar vissa missriktade 

 fenomen inom denna rörelse. 



Dessa korta erinringar kunna svårligen mer än gifva en ofull- 

 ständig antydning om det synnerligen rika, intressanta och tanke- 



