242 FAUNA OCH FLORA 



i skogen för att laga en gärdesgård och kom denne därmed 

 rakt på det hemska ormboet. Alldeles vettskrämd kom han 

 tillbaka, men husbonden tröstade honom med att det var ingen 

 fara alls att gå förbi stenskäret, där de lågo. Om några dar 

 skulle de åter vara försvunna. Så var också förhållandet, och 

 först våren därpå uppenbarade de sig åter på samma sätt 

 som förut. 



Förr i världen var det så godt om ormar vid Bolen i 

 närheten af Raflunda, att man kunde ösa upp dem i skäppe- 

 korgar», berättar Matts Hansson därstädes och tillägger, att så 

 en gång kom det en främmande man till platsen, som begärde 

 att få göra af med dem. Bönderna, som tyckte det var obe- 

 hagligt med de många otäcka kräken, voro också med på detta. 

 Främlingen tände nu upp en eld och manade sedan alla or- 

 marna in i denna, hvarvid de blefvo förgjorda. Men sist af 

 alla kom lindormen. När främlingen såg denne kröp han upp 

 i ett träd, men ormen begaf sig efter och bet ihjäl honom. 



Husaren Klen i Broby omtalar, att då han vid ett tillfälle 

 gick förbi en större furustubbe, belägen å Östregårds ägor, 

 låg där en förfärlig massa ormar vid denna. De voro grå, 

 röda och svarta. Midt i hopen rörde sig en del ödlor, utan 

 att ormarne gjorde dem någon skada. En timma senare, då 

 han åter hade sin väg där förbi, fanns ingen orm synlig vid 

 stubben. 



Samme Klen omtalar, att då han för närmare femtio år 

 sedan innehade tjänst i Tydinge, skulle bonden och han hösta 

 en af ängarna. Det var kvartersdjupt med vatten, hvarför man 

 gick barfota. Gång efter annan trampade man på något kallt 

 och besynnerligt, som vid närmare efterseende befanns vara 

 ormar, hvilka hade sina bon i tufvorna. Klen blef rädd, men 

 husbonden bad honom icke fästa afseende härvid samt försöka 

 akta sig för att göra dem något ondt med lien, och de skulle 

 icke heller skada honom. Så blef icke förhållandet, men det 

 kändes gräsligt obehagligt att oupphörligt känna dem i närhe- 

 ten af fötterna. 



Den förut anförde sagesmannen Karl Persson, Lönsboda, 



