2 4<> FAUNA OCH FLORA 



hafvanden. Hon blef till att börja med förargad öfver att poj- 

 ken kommit i besittning af hennes klokskap och trolldoms- 

 konster, med sade slutligen till denne huru det var fatt, och 

 att han genom förtärandet af hennes ormspad kommit att bli 

 en sällsynt klok man. Hon undervisade honom nu vidare i 

 trollkonst och blef han sedan mycket beryktad och anlitad 

 vida omkring. 



Herr N. Ek i Broby har omtalat en sägen, hvilken han fått 

 af sin numera aflidna mor. Enligt denna fanns det för många 

 år sedan en lindorm, som brukade uppehålla sig i Råbelöfs 

 skog. Där brukade den ofta ligga på en skogsväg och sola 

 sig. Den var stor som en »lassmö». Slutligen fanns det in- 

 get folk i trakten, som vågade att färdas stigen fram, hvarför 

 man slutligen vidtalade en tilltagsen och modig dräng att söka 

 döda odjuret. För ändamålet tog han en bryggekittel på huf- 

 vudet och en stor stör i handen. Då pojken kommit i skogen 

 visade sig ormen Men han var icke värre vid sig än att han 

 gick honom emot för att söka ge honom nådastöten. Men 

 när pojken kom hoppade ormen upp för att bita honom i huf- 

 vudet. Han böjde sig då mot marken, hvarför hon högg i 

 kopparkitteln. Därefter gaf han honom det ena slaget efter 

 det andra, så att stutligen var ormen död och vägen ren. 



Värre gick det för en dräng i Näsums församling, som rå- 

 kat ut för lindormen. Folkskollärare Björnkvist, Magböste, 

 som är barnfödd där, vet nämligen omtala, att lindormen uppe- 

 höll sig i en ek. Man var bekymrad öfver hans närvaro och 

 en dräng hade äfven här åtagit sig att döda honom. Men han 

 misslyckades. Och sprungo de sedan i kapp rundt eken, så 

 att gräset vardt alldeles uppslitet. Drängen fick sedan ge tappt 

 och blef på valplatsen, ihjälbiten af ormen. 



En flicka i Glimåkra hade bättre tur. Hon träffade ut föl- 

 en dylik bjässe en gång på backarna norr om kyrkobyn. Där- 

 vid blef hon mycket förskräckt och sprang upp på en närbe- 

 lägen sten. Där bad hon nu sitt Fader Vår, hvarvid ormen, 

 som krupit upp å en annan närbelägen häll, blef förvandlad 

 till sten. Man kan än i denna dag se honom i naturlig stor- 



