NÅGRA ANTECKNINGAR OM ORMAR 247 



lek å stenen, ocli flickan läste sitt Fader Vår med sådant efter- 

 tryck, att det jämväl synas märken efter hennes fötter i den 

 midt emot belägna stenen. 



Äfven i fråga om »ormtjusare» har folksägnen åtskilligt 

 att förtälja. Sålunda berättas af en äldre landtbrukare för den 

 som skrifver detta, att en gång i hans barndom var han med 

 sina föräldrar på besök hos släktingar i Hanaskog. Då kom 

 en man dit, som uppgaf, att han skulle kunna trolla fram or- 

 mar ur den närbelägna skogen. Man trodde icke detta. Men 

 mannen skref med käppen en cirkel på landsvägen. Därefter 

 tog han upp en pipa ur fickan, i hvilken han började hvissla. 

 Om en stund kom verkligen en stor orm krypande ur en en- 

 buske vid vägen. Han lade sig i den ring, som främlingen ri- 

 tat, och låg där så länge, tills han åter fick lof att gå därifrån. 



Landtbrukare Bengt Håkansson, Tommahult, uppger, att 

 det var allmän tro bland allmogen i Örkened, att om man dö- 

 dade en orm och icke begrafde denna eller lade honom i en 

 myrstack uppstodo däraf daggormar, som voro så små att de 

 knappast syntes och så farliga, att den lem, som däraf blef bi- 

 ten, ovilkorligen blef förstörd. Någon hjälp fanns icke. Dessa 

 daggormar skulle brännas upp. Att döda dem på annat sätt 

 lönade sig föga. 



Den afsky och förskräckelse, som nästan alla människor 

 ha för ormar, hindrar dem ofta att göra fullt objektiva iakt- 

 tagelser, då det gäller dylika djur. Berättelserna bli därför 

 ej sällan mycket starkt färglagda, och ormarnes såväl antal 

 som storlek öfverdrifves. Mycket stora samlingar af ormar 

 kunna dock förekomma äfven i vårt land. Huggormar samlas 

 ofta för att öfvervintra på samma ställe, t. ex. en större rishög, 

 ett stenrös eller dyl. När de sedan af den första vårvärmen 

 framlockas, kan man därför på samma fläck ibland få se en 

 hel mängd. Snokar samla sig ibland vid gödselstackar för att 

 i dem lägga sina ägg, och om de få vara i fred och föröka sig, 



