248 FAUNA OCH FLORA 



kan där uppstå en talrik stam. På smärre holmar såväl i in- 

 sjöar som i skärgården kan man stundom finna ett stort antal 

 huggormar. På andra liknande holmar träffas däremot sorkar 

 i stor talrikhet, emedan de där kunnat undgå sina vanliga 

 fiender. 



När nu huggormar kommit öfver till en af sorkar bebodd 

 holme, finna de där riklig tillgång på föda, trifvas och föröka 

 sig till osedvanligt antal. 



Detta är alltså några vanliga och naturliga förklarings- 

 grunder till ett rikligt uppträdande af ormar i vårt land och 

 som ock äga tillämpning i ofvanstående berättelser. De med- 

 delanden, som gifvits om färgens mångfald och djurens storlek, 

 får naturligtvis skrifvas på iakttagarnes af fruktan eller afsky 

 m. m. uppjagade fantasi. Hvad våra båda vanliga ormarters 

 — - snokens och huggormens — maximistorlek i vårt land an- 

 går kan följande framhållas. Snoken torde hos oss sällan eller 

 aldrig uppnå en längd, som väsentligen öfverskrider 120 cm., 

 åtminstone torde någon större längd hittills ej vara vederhäftigt 

 styrkt. Den största svenska huggorm, som oss veterligen 

 blifvit mätt, var 78 cm., och äfven från utlandet torde näppe- 

 ligen större mått för denna art vara fastställda. Så stora 

 exemplar äro dessutom mycket sällsynta. 



Sägner och vidskepliga föreställningar om ormar voro 

 isynnerhet förr otaliga. För en mansålder tillbaka trodde en 

 del folk t. ex. i Östergötland, att en ihjälslagen och t. o. m. 

 styckad orm ej dog, förr än solen gick ned. Om dessförinnan 

 en kopparorm, d. v. s. ormslå, kom tillstädes, kunde han åter 

 sätta lif i den dödade ormen, ty han var ormens läkare. Må- 

 hända står detta i något dunkelt sammanhang med ormslåns 

 själfstympning och förmåga att läka sin förlorade svans. - 

 Om en orm dödats på ett ställe, troddes hans make ligga i 

 försåt på platsen för att hämnas på banemannen. 



»Ringormar» och »hjulormar», som bita sig i stjärten och 

 sedan rulla som ett hjul med otrolig snabbhet och naturligtvis 

 äro vidunderligt giftiga, förekomma i gamla historier ej blott i 

 vårt land, utan vi ha hört liknande fabler äfven i andra länder. 



