NÄGOT OM NISSOGAT OCH DESS I3IOI.OG1 9 



liknande sugning (koppning) å den berörda delen af skinnet». 

 De skulle således bete sig på ungefär samma sätt som sten- 

 simpan, som ju brukar spärra ut de taggiga gällocken, då hon 

 fattas mellan fingrarna. Lilljeborg har dock aldrig iakttagit 

 något dylikt hos nissögat, och själf liar jag heller aldrig känt det, 

 fastän jag med händerna vidrört ej så få exemplar. C. V. Otter- 

 STR0M framkastar, att fiskarna möjligen kunde använda tag- 

 garna att haka sig fast med, då de arbeta sig uppför strömmar 

 och floder (nissögat lefver nämligen äfven i dylika vattendrag). 

 Denna senare åsikt tror jag ej har mycket som talar för sig, 

 ty vanligen lefver nissögat i grunda vikar, och om den träffas 

 i bäckar, så torde strömmen ej vara så synnerligen stark, om 

 den skall trifvas. Åtminstone kan det nog ej vara taggarnas 

 egentliga och ursprungliga uppgift att tjäna som fastklämnings- 

 organ i rinnande vatten. Den närstående grönlingen (Cobitis 

 barbatula) synes däremot föredraga rinnande vatten. Den 

 ställer äfven större fordringar på vattnets klarhet och friskhet. 

 Men det är att märka, att denna art helt saknar nissögats 

 ögon tagg ar. 



Cederström har lämnat figurer af taggarna och säger, att 

 de hos honorna ha två, hos hannarna tre eller fyra spetsar. 

 Detta är dock ej alltid fallet. Variation förekommer ofta här- 

 vidlag. Visserligen synes taggen alltid vara minst tvåspetsad, 

 men å andra sidan har jag hos de hannar jag undersökt, ej 

 heller sett mer än två spetsar. Att använda det olika antalet 

 spetsar som sekundär könskaraktär låter sig således näppe- 

 ligen göra. 



En annan sådan könskaraktär af större betydelse, och som 

 äfven är fullt konstant och således alltid användbar, är bröst- 

 fenornas relativa längd i förhållande till kroppslängden. Redan 

 Cederström anmärker, att hannarnas bröstfenor äro jämförelse- 

 vis längre än honornas. Lilljeborg tillägger om strålarna, 

 att »den yttersta, som icke är grenig, hos hanen är stor och 

 plattad». Detta måtte likväl bero på felobservation; ty bort- 

 sedt från att äfven den yttersta strålen kan vara grenig utåt, 

 ehuru grenarna då bruka ligga tätt intill hvarandra, så är det 



