ÖLANDS FÅGLAR 13 



insektlarver, som utvecklas i de väldiga ruttnande tångbankarna 

 på den långgrunda sydöstra stranden, finnes här i synnerhet 

 under juli — oktober ett utomordentligt rikt fågellif. Konser- 

 vator D:r Gustaf Kolthoff har i , Zur Herbstwanderung der 

 Nordischen Sumpfvögel iiber die Insel Öland» lämnat nog- 

 granna uppgifter om de öfver ön flyttande vadarna. 



Jag öfvergår nu till att lämna en kort skildring af Ölands 

 natur och en öfversikt af de allmännare häckfåglarnas fördel- 

 ning på de olika områdena för att sedan utförligare behandla 

 hvarje art för sig. 



Öland är närmare 12 mil långt och pä det bredaste stället 

 över 1 Va mil bredt. Det skiljes från Småland genom Kalmar- 

 sund, som är smalast vid Kalmar (6 km.). Ön bildar egent- 

 ligen en enda stor kalkstensklippa, som åt väster och öster 

 begränsas af de s. k. landborgarna. Den västra landborgen, 

 som är skarpt markerad, sammanfaller i norra delen af ön 

 ungefär med stranden, hvilken här på somliga ställen stupar 

 brant i hafvet, medan den söder om Borgholm på mellersta 

 och södra delarna af ön löper 2 å 3 km. från stranden och 

 lämnar plats för ett strandområde med god jord, delvis upp- 

 odladt och delvis bevuxet med skog, från Borgholm i norr till 

 Wickleby i söder. Skogen utgöres hufvudsakligen af löfträd, 

 vid Borgholm mest ek, söderut af blandad ek och björk samt 

 längs stranden al, och har öfverallt en riklig undervegetation 

 af hassel, slånbuskar och en. — Detta strandområde hyser en 

 stor del af våra behagligaste småfåglar: näktergalen, som är 

 utomordentligt allmän vid Borgholm, rödhaken, sångtrasten, 

 Sylvia atricapilla, S. salicaria, S. nisoria, S. sylvia, S. curruca, 

 löfsångaren, bastardsångaren, talgoxen, kärrmesen, törnskatan, 

 gulsparfven, grönfinken och bofinken. 



Östra landborgen är svagare framträdande och begränsar 

 icke något trädbevuxet strandområde. Stranden är här ytterst 

 långgrund, så att man på vissa ställen kan vada flera hundra 

 meter ut, och är delvis betäckt af väldiga tångbankar. Talrika 

 grund sticka upp öfver vattenytan, och på dessa ha salarna 

 sina hviloplatser. Alla de tre svenska sälarterna äro repre- 



