3 2 



FAUNA OCH FLORA 



som äro nog dumma att snart bli tama. Jag är af absolut 

 motsatt åsikt, och det är väl i allmänhet så, att vi skatta så- 

 dana djur som mest intelligenta, hvilka vi lättast kunna tämja 

 och dessutom lära en hel del. Ty redan förmågan hos det 

 vilda djuret att vänja sig vid människan och förstå, att det ej 

 har något att frukta af henne, vidare att lära sig lyda en hel 

 del hennes vinkar, som ej ha det minsta med den rent meka- 

 niska s. k. > instinkten» att göra och voro fullständigt obekanta 

 för djuret i frihet, den måste vi väl ändå uppskatta som in- 

 telligens! I motsats till de djur, som i sin vanmäktiga vrede 

 eller af ändlös fruktan och feghet hoppa upp efter väggarne i 

 sina burar eller hvar de nu äro inhysta och som aldrig bli 

 egentligen tama. Åtminstone kan en sådan, bestående vildhet, 

 äfven om den räknas som en egenhet i karaktären, aldrig an- 

 ses som ett tecken på högre intelligens. Förlorar icke räfven 

 i nyare tid, åtminstone bland djurpsykologerna, mycket af den 

 klokhetens nimbus, han ärft från vidskepelsens dagar; han är 

 ju ett af våra fegaste rofdjur! Eller för att taga ett exempel 

 från den djurklass, det här är frågan om: nog måste jag anse 

 en sandödla, som efter ett par månaders fångenskap låter 

 handskas med sig hur som hälst, och som sittande på axeln 

 äter den ena masken eller flugan efter den andra ur handen, 

 nog måste jag anse en sådan sandödla intelligentare än en 

 stor kaukasisk murödla, som efter 3 års fångenskap är nästan 

 lika rädd och vild som vid infångandet? Att vi icke få för- 

 växla denna bestående skygghet och rädsla i fångenskapen 

 med skygghet hos djuret i det fria, är en själfklar sak; i frihet 

 äro djuren alltid mer eller mindre skygga, och en viss förmåga 

 att hastigt och säkert dölja sig måste ju där anses som bevis 

 på intelligens. Likaså bortser jag naturligtvis från alla grofva 

 fel, som kunna begås vid tämjandet, såsom dålig behandling, 

 skrämsel genom häftiga rörelser, o. s. v. 



Bland reptilierna stå ormarne utan fråga lägst. Om en 

 del, t. ex. giftormarne, är det af förklarliga skäl ej lätt att 

 yttra sig. Ty såsom varande lifsfarliga hållas de sällan som 

 »husdjur», och dragas gifttänderna ut, äro de ju skadade, och 



