SMA BIDRAG III. I. DE LÄGRE RYGGRADSDJURENS PSYKOLOGI 35 



europeiske scheltopusiken, som i Sydryssland och Asien når 

 öfver 1 m. i längd och en barnarms tjocklek. Skulle detta 

 kraftiga djur liksom ödlorna använda sina hårda och starka 

 käkar mot människan, blefve han betydligt svårare att fånga; 

 nu tömmer han endast liksom många snokar och ödlor på ett 

 mindre fint sätt kloaken och blir för öfrigt mycket snart tam. 

 Han vänjer sig snart vid fångenskapen, ligger och sofver med 

 slutna ögon halfva dagarne i solen, men vaknar hastigt, när 

 det vankas mat. Som han förtär alla krypande, krälande, lö- 

 pande och flygande smådjur, han kan komma åt, hålles han 

 ofta som riktigt husdjur; han jagar lika väl kakerlackor och 

 skorpioner som ödlor, ormar, sorkar och möss, vid tillfälle 

 håller han gärna till godo med ur boet nedfallna fågelungar 

 o. d. — själf kan han ej klättra och blir därför ej farlig för 

 fågelbona. Tack vare sitt hårda hudpansar behöfver han ej 

 frukta några giftiga djur. Icke minsta nyttan gör han genom 

 att ränsa vinbergen och trädgårdarne från sniglar och snäckor. 

 Just beträffande scheltopusiken kan jag anföra ett exempel 

 på, huru olika fångenskapen kan inverka på olika exemplar. 

 Utvecklingen af skilda egenskaper hos fångna djur beror ju i 

 första hand alltid på behandlingen, från verkligt dålig eller 

 oförståndig behandling bortser jag här alldeles. Ju mer man 

 sysselsätter sig med djuret ifråga, desto tamare blir det, desto 

 mer fästes det vid sin vårdare. Detta är ju något så naturligt 

 och själfklart, att det knappt behöfver omnämnas. Jag hade 

 för några år sedan fått ett par kaukasiska scheltopusiker 

 mycket tama. Så besökte jag en vän i Tyskland, som sam- 

 tidigt med mig och i mitt sällskap också hemfört några schelto- 

 pusiker från Kaukasus, men dessa voro så vilda och kastade 

 sig med sådan våldsamhet öfver födan, att min vän för att ej 

 riskera fingrarne måste räcka in köttfatet medelst en lång 

 pincett. De hade också tilltygat hvarandra ganska svårt. 

 Mina två förhöllo sig alltid högst ordentliga, togo aldrig för 

 sig af köttet förrän jag ställt in det, och den mindre lärde sig 

 mycket snart (förståndigt nog!) att låta sin större broder äta 

 Först, för att det ej skulle blifva något bråk af. Min vän hade 



