SMÅ BIDRAG IIU. DE LÄGRE RYGGRADSDJURENS PSYKOLOG] 37 



fikenhet. Härvidlag förhälla sig de olika arterna, ja hela släkten 

 eller familjer mycket olika. De ytterst skygga agamerna t. ex. 

 försvinna redan, när man är rätt långt ifrån dem, och ha de 

 en gång gömt sig, komma de ej fram så snart. Dem kommer 

 man närmare vid trafikerade vägar, som ofvan nämnts, deras 

 skygghet och försiktighet är mycket starkare än nyfikenheten. 

 Nästan lika skygga äro Maöuia, Chalcides {Gongylas), geckoer 

 m. ti. Lacertorna däremot, och icke minst de stora, praktfulla 

 smaragdödlorna, försvinna väl vid fara, men komma strax fram 

 igen. De plågas af en obetvinglig nyfikenhet; står man stilla 

 framför deras hål, ligga de och fixera en, alltjämt vridande 

 hufvudet, än med högra, än med vänstra ögat (ödlorna kunna 

 ej »fixera» med mer än ett öga i sänder!). När de då känna 

 sig lugnade, komma de åter fram. Vill man fortare ha fram 

 en ödla, sträcker man ett långt spö mot henne,- då stegras 

 hennes nyfikenhet ytterligare och hon går efter spöändan. En 

 beröring med tungan säger henne, att det är trä, men enligt 

 ögats iakttagelser rör det sig ju, alltså hugger hon i och biter 

 för säkerhets skull. Hon märker genast sitt misstag, men 

 följer gärna efter och tycks rent af road. Sticker eller slår 

 man henne lätt med spetsen, är hon genast beredd att för- 

 svara sig och hugger ögonblickligen. På sådant sätt kan man 

 i timtal leka med en ödla i full frihet! Jag har t. o. m. fått 

 en vild sandödla att krypa upp längs rockärmen och sedan 

 blifva sittande på axeln under en ett par timmars picknick. 



Äro agamer och smaragdödlor (dessa såsom representanter 

 för lacertorna i allmänhet) olika ute i frihet, blir olikheten i 

 fångenskap ännu större! Agamerna bli aldrig livad vi kalla 

 tama, i de största och bästa terrarier bibehålla de sin skygghet 

 åratal, fastän de frodas och må utmärkt. De bitas aldrig, men 

 låta sig aldrig godvilligt fångas med handen, de förbli hela sin 

 lifstid klippornas otämjbara bebyggare. De största smaragd- 

 ödlor däremot, på bortåt en half meters längd, rusa de första 

 veckorna med öppet gap mot den framsträckta handen och 

 hugga i ordentligt (tjocka vinterhandskar nödvändiga!), men 

 så småningom vänja de sig vid människan och bli mycket 



