IIÖ FAUNA OCH FLORA 



Måtten på dessa båda fåglar äro: 



9 Barsebäck O. Hälsingborg 



Näbblängd 65,5 mm. 59 mm. 



Yttertå 98 » 98 » 



Tärs 64 » — » 



Vinge 330 » (nött) 337 » 



Äfven dessa mått stämma ganska väl med Nilsson's upp- 

 gifter. 



Det synes alltså kunna antagas, att alla fyra exemplaren 

 tillhöra den form, som Sv. Nilsson kallade »Mellanskarf, Pha- 

 lacrocorax medius». Skulle vi med den ledning vi härigenom 

 förvärfvat göra en sammanfattning af hvad som bör förstås 

 med denna »mellanskarf», så skulle det väl kunna i korthet 

 uttryckas sålunda: en skarfform, som är mindre än och har 

 mera grönaktig dräkt än C. carbo samt häckar i träd. 



Men mellanskarfven häckade ju också i Danmark, kanske 

 därför därifrån några närmare upplysningar skulle kunna er- 

 hållas? I denna tanke tillskref jag v. Inspektör Herluf Winge 

 och bad om upplysningar. Han svarade vänligen och medde- 

 lade, att äfven i Danmark den där häckande skarfven för länge 

 sen utrotats. I slutet af förra århundradet funnos några stora 

 bon i toppen af höga bokar på en liten ö i Skanderborg So i 

 Jylland. Dessa sades ha tillhört häger och skarf, men voro 

 öfvergifna. På 1870-talet såg hr Winge enstaka skarfvar om 

 sommaren vid Skanderborg, men nu anser han ej, att någon- 

 städes något häckande par förekommer. Tvenne skinn i Kö- 

 penhamns museum torde härstamma från endemiska skarfvar. 

 Den ena är en ungfågel från Brunsbuttel i Holstein, juli 1825, 

 och den andra en gammal hona från Dallund på Fyen skjuten 

 1 juni 1856. Båda äro små och med särskildt små näbbar. 

 Den gamla honan har enligt Winge utprägladt grönaktig glans 

 på hals och bröst. 



Hr E. Lehn-Schiöler, som likaledes intresserar sig för 

 denna skarffråga, har senare närmare undersökt dessa båda 

 skarfvar, särskildt den från Dallund, Fyen, och bekräftat Win- 



