138 FAUNA OCH FLORA 



öfverraskats med att afskala basten från lindens grenar i och för 

 bobyggnad. 



Här i Göteborg har jag flerfaldiga gånger om vårarne iakttagit 

 lindar, ganska illa tilltygade genom dylik bastafskalning, och jag 

 har i hågkomst af den första notisen i »Fauna och Flora» trott, att 

 gråsparfvarna voro ensamma skyldiga till denna åverkan. Men i 

 dag på morgonen observerade jag en kråka i en af lindarna i 

 Brunnsparken tydligen sysselsatt med ett ovanligare förehafvande. 

 Vid närmare efterseende befanns hon sitta tämligen långt ut på en 

 rätt svag gren, hvilken häftigt gungade under hennes arbete. Detta 

 bestod däri, att hon med kraftiga ryck med näbbet drog åt sig 

 stycken af lindens bast. De lösslitna styckena hopvekos i näbbet, 

 alltefter som de kommo loss, och med ett sålunda bildadt litet nystan 

 flög hon i väg. Redan efter ett par minuter var hon tillbaka och 

 upprepade på nytt sin förra manöver. 



Anmärkningsvärdt är, att 3 olika djurspecies nu iakttagits an- 

 vända lindens bast som bomaterial. 



Göteborg den 21 april 1015. 



Emil Bäckhn. 

 Med. lic. 



Iakttagelse af fåglar under solförmörkelsen 1914. 



Som ett litet bidrag till den öppnade enquéten beträffande fåg- 

 larnas förhållande under solförmörkelsen i sistförflutna augusti månad 

 kan jag meddela följande små iakttagelser, hvilka kanske förtjäna 

 att upptagas i tidskriften, fastän jag till stor del redan publicerat 

 dem i en landsortstidning: Karlskronatidningen för den 26 augusti. 



Först kan det kanske vara skäl att påpeka den förändring i 

 uppfattningen af solförmörkelsefenomenet, som tyckes ha försiggått 

 i fåglarnes omdöme sedan medeltidens dagar, om man får tro med- 

 delarne, ty på t. ex. 1400-talet grepos fåglarna vid total solför- 

 mörkelse af ett slags panisk förskräckelse, som var så häftig, att de 

 föllo döda till marken. Så berättar Riccioli, att vid den totala 

 solförmörkelsen år 141 5 man såg fåglar falla till marken, döda af 

 skrämsel. Om någon sådan dödlig förskräckelse i fågelriket öfver 

 solljusets försvinnande om dagen förtälja icke senare urkunder, men 

 väl, att fåglarna föllo till marken. Så vid den totala solförmörkel- 

 sen år 1560, hvarifrån följande utrop från ögonvittnen citeras: 

 »Hvilket under! Stelnade af fasa föllo fåglarna till marken.» Från 

 solförmörkelsen den 9 juli 1842 flöda de djurbiologiska observa- 

 tionerna, och det kan kanske vara skäl att här omtala några af 

 dem i citatets form : 



»I Cremona lär enligt observatörers påstående en ofantlig massa 

 fåglar ha fallit till marken. Zamboni, uppfinnaren af de torra stap- 

 larna, säges ha sett en sparf falla ned bredvid sig. 



Herr Piola, som befann sig under ett träd i närheten af Lodi, 

 märkte, att fåglarna upphörde att sjunga, då mörkret inträdde, men 

 ingen föll till marken. 



I den berättelse, som abbé Zantedeschi från Venezia tillställde 

 Arago, läses, att då den totala förmörkelsen inträffade, fåglarna ville 



